Житловий будинок / Редакція газети “Сільське життя”/ Особняк графині М. М. фон Белль ( назва пропонується)
Житловий будинок на 2 квартири та 2 офіси
Житловий особняк з квартирою для прислуги в мансарді
До 1941 р. житловий будинок з друкарнею і приміщеннями Житомирського райвиконкому. З 1946 р. житловий будинок з приміщеннями друкарні (в цоколі) і редакцією районної газети
Будинок №8 на Пушкінській вулиці є особняком дворянки Марії Миколаївни фон Белль і визнаний як пам’ятка архітектури місцевого значення. Споруджений на поч. 1900-х рр. дворянкою М. М. фон Белль у мотивах «історизму» з використанням пластичних можливостей «цегляної архітектури». У 1922 р. будинок націоналізований. З 1937 р. в цокольному поверсі почала працювати друкарня, в приміщеннях першого поверху – Житомирський райвиконком. Після Другої світової війни в будинку розташовувались дві квартири (частина 1-го поверху і мансардний поверх), друкарня (цокольний поверх) і редакція житомирської районної газети. Тут працювали Герой Небесної Сотні, Народний депутат України (1-го скликання) Яків Зайко (помер на Майдані від серцевого нападу), письменник і журналіст Анатолій Журавський, поет і журналіст Валентин Мисько, журналістка, нащадок гетьмана України Кирила Розумовського – Лізавета Листовська, поет Ігор Ліберда, публіцист і громадський діяч Василь Врублевський та інші талановиті люди Житомира.
Пушкінська вулиця, 8, Житомир, Україна

Будинок, в якому жив В.Г. Короленко – російський письменник / Житловий будинок (запропонована назва: Будинок, в якому народився Володимир Короленко)
Житомирська обл., м. Житомир, Богунський р-н , майдан Короленка,1
Житомирський обласний краєзнавчий музей Житомирської обласної ради
Будинок в садибі Поляновський в колишньому Глухому завулку (тепер майдан Короленка,1), в якому, як вважає більшість дослідників, народився майбутній письменник, первісно не виходив на майдан, а знаходився у Глухому завулку, який згодом зник. Вулицю Руднянську (нині Короленка) Володимир Короленко описує у своїх творах. В цьому будинку 1853 у сім'ї Галактіона і його дружини Евеліни Короленків народився і до 1866 проживав видатний письменник-гуманіст і громадський діяч Володимир Галактіонович Короленко. Його перу належать твори, які увійшли до скарбниці світової класичної літератури. Житомирський період життя письменника відображений в оповіданнях "Вночі" (1888), "Парадокс" (1894), "Моє перше знайомство з Діккенсом" (1912), в автобіографічній повісті "Історія мого сучасника" (1906-21). В них, окрім іншого, Володимир Короленко описує архітектурне обличчя Житомира середини ХІХ ст, що є цінним джерелом для дослідження його містобудівної історії. 1956 р. на будинку було встановлено меморіальну дошку, яку 1973 замінено на нову. Тоді ж в будинку відкрито літературно-меморіальний музей письменника. Експозиції музею розміщено у 7-ми залах за хронологічним принципом. Основний фонд музею налічує 1,5 тисячі одиниць зберігання, серед яких – прижиттєві та посмертні видання творів В.Г. Короленка, меморіальні предмети, документи, фото, твори образотворчого та художньо-ужиткового мистецтва тощо. Перед головним фасадом музею розплановано палісадник з фруктовими деревами, який є типовим для більшості міщанських садиб Житомира середини ХІХ ст.
Володимира Короленка майдан, 1, Житомир, Україна

Надмогильний пам’ятник на склепі родини Галлі
м. Житомир, м-н Руднянський,8. Польське (Католицьке) кладовище.
Споруджено не пізніше 1895 р. над склепом родини Галлі, де поховані Едвард Марьян (1893 р.), Тереза (1895 р.), Міколай (1880 р.).

Пам’ятник на родинній могилі Прусіновських
м. Житомир, м-н Руднянський, 8. Польське (Католицьке) кладовище.
Пам’ятник споруджено на родинній гробівці Прусіновських. Тут поховані Мацей Прусіновський (1770 – 1855), Анна з Сингаєвських (Прусіновська) (1794 – 1869), Янія Прусіновська (1868 – 1871), Адам Прусіновський (1785 – 1853), Ян Прусіновський (1818 – 1892). Останній – відомий польський правник, старожил Житомира, учасник повстання під проводом Шимона Конарського, один з найближчих житомирських приятелів польського письменника Юзефа Ігнація Крашевського. Збирач етнографічних матеріалів і краєзнавець Волині, автор публікацій з історії Волині у польських наукових збірниках.

Магістрат
Корпус №2 Житомирського обласного красзнавчого музею
3 1836 р. — Житловий багатоповерховий будинок з магазинами на 1 -му поверсі. 3 1920-x pp. — Житловий будинок з комунальними квартирами. 3 1944 по 1951 — не експлуатувався (поічкоджений внаспідок артобстрілу); 1954 — 1988 pp. — Житловий будинок з комунальними квартирами; 3 1988 — переданий Житомирському красзнавчому музею під картинну галерею (здійснюеться ремонт).
Житомирський обласний краєзнавчий музей Житомирської обласної ради

Надмогильний пам’ятник Каролю – Антонію Нєдзялковському
м. Житомир, м-н Руднянський, 8. Польське (Католицьке) кладовище.
Пам’ятник споруджено на могилі визначного католицького духовного діяча, єпископа Кароля-Антонія Нєдзялковського (1845 – 1911 р.р.)у 1914 р. Виготовлено із сірого граніту за проектом і в майстерні житомирського каменяра і скульптора Генріха Олішкевича.

Будівля Українського академічного музично-драматичного театру ім. Івана Кочерги в м.Житомирі

Пам’ятник на могилі бр. Матиєвич-Мацієвич
м. Житомир, майдан Руднянський, 8. Польське (Католицьке) кладовище.
Родинний склеп Матиєвич-Мацієвич, в якому поховані на поч. травня 1911 р. брати Броніслав та Станіслав Мацієвичі. У ньому ж упокоєні їхні батьки, а також у 1914 р. донька Броніслава Матиєвича-Мацієвича – Броня. Брати Броніслав та Станіслав перевезені до Житомира із Севастополя – місця авіаційної катастрофи, в якій обидва загинули. На склепі, після їх поховання, мав бути встановлений пам’ятник з граніту та бронзи, замовлений у Варшаві, але через початок Першої світової війни пам’ятник так і не потрапив до Житомира. У роки війни для перестороги пограбування склеп було засипано земляним курганом. Пам’ятник братам Станіславу та Броніславу Матиєвич-Мацієвич було встановлено лише у 1963 р. стараннями тодішнього житомирського пробоща Станіслава Шипти.
Руднянський майдан, 8, Житомир, Україна

Будинок Товариства взаємного кредиту (нині міська рада)
Власний будинок Житомирського Товариства Взаємного кредиту
До 1919 р. – окремі приміщення, здавалися в оренду музичним класам Артистичного Товариства та ІРМО, приватним магазинам; Після 1919 р. – Театр губвійськкомату ім. Манцева (2-й поверх), приватні магазини (1-й поверх); Поч. 1920-х рр. – Другий драматичний театр; 1923 р. – Театральна студія; У другій пол. 1920-х рр. – «Будинок просвіти» та клуб 132-го полку, музпрофшкола (2-й поверх), різноманітні магазини (1-й поверх). В 1930-х рр. – адміністративні установи (2-й поверх), міський універмаг (1-й поверх); 1941–43 – магазини (1-й поверх), німецькі окупаційні установи (2-й поверх); 1944–57 – будинок перебував у напівзруйнованому стані; 1957–1959 – реконструкція з добудовою третього поверху. з 1959 і до н.д. – Житомирська міська рада її виконком, частина управлінь і відділів.
Територіальна громада м.Житомира в особі Житомирської міської ради-землекористувач управління освіти Житомирської міської ради
Товариство Взаємного кредиту було в Житомирі першою офіційною фінансовою установою і відкліковує свій початок з 1875 р. Але тільки через 25 років спромоглося побудувати для себе власний прибутковий будинок. Споруджений за кошти (100 тис. рублів) і для Житомирського Товариства Взаємного кредиту на земельній ділянці Фелікса Сташевського, якою його предки володіли з 1910 р. і мали тут кутовий дерев’яний будинок. На місці його будинку Товариство звело кам’яну двоповерхову будівлю. Конфігурація садиби Сташевських й визначила те, що північна торцева стіна новобудови має помітний укіс. До 1918 тут знаходились, власне, Товариство взаємного кредиту, орендували ряд приміщень класи Житомирського артистичного товариства та класи Житомирського відділення Російського імператорського музичного товариства, а також декілька службових квартир. У 1920-х рр. тут діяли театр ім. Манцева при губчека, потім – Другий драматичний театр. У 1923 р. діяла Театральна студія, в якій в осінно-зимовий сезон гастролював театр «Березіль» під керівництвом Леся Курбаса. Пізніше тут перевиховували народ «радпартпропи», з 1926 – в будинку містилася Волинська музична профшкола. Потім – тут шурхотіли паперами та кляцали рахівницями всілякі совєцькі контори. Після об’єднання наприкінці 1930-х рр. численних магазинчиків по фасаду першого поверху внутрішніми проходами, утворився своєрідний «анфіладний» універмаг. Під час визволення Житомира в ніч з 31 грудня 1943 на 1 січня 1944 будинок суттєво постраждав від обстрілів перш за все совєцькою важкої артилерії. Згоріли всі дерев’яні конструкції, були зруйновані міжповерхові перекриття та деякі тримальні конструкції. З середини 1950-х рр. розпочалося проектування, потім відновлювальна реконструкція будинку за проектом архітектора С.М. Енгельмана. Було надбудовано по всьому об’єму будівлі третій поверх, змінено планування на коридорне. Змінено й архітектуру, яка, тим не менше, і в сучасному вигляді дає підставу вважати цю будівлю пам’яткою архітектури (але не в стилі модернізованого бароко, а в мотивах «радянського урядового (казенного) неоренесансу»). Тим не менше, аналіз архітектурного оздоблення інтер’єрів дає підставу припускати, що під час реконструкції 1957–59 рр., що вони (інтер’єри) виконані в своєму автентичному вигляді. Крім того, будинок колишнього Товариства Взаємного кредиту є надзвичайно цінною пам’яткою історії. В будинку жив Е.П. Валек; Працювали, перебували, навчались, виступали Михайло Скорульський (мемор. дошка, 1989 р.), Теофіл Ріхтер, Олександр Ружицький, Людвиг Людвигов, Яків Савченко, Іван Кочерга, Федір Шаляпін, Михайло Скорульський, Теофіл Ріхтер, Платон Цесевич, Михайло Ерденко, Йосип Гофман, Віра Юреньова, Борис Лятошинський, Петро Косач та десятки інших видатних людей (повний список персоналій, пов’язаних з будівлею Товариства – міської ради див. у додатку до «Історико-архітектурної довідки» – 44 прізвища).
Академіка Корольова майдан, 6, Житомир, Україна

Будинок, в якому проживав М.М. Коцюбинський -український письменник. (Будинок в якому проживав М.М. Коцюбинський — український письменник та була організаційно оформлена комсомольська організація м. Житомира)
Житомирська обл., м. Житомир, Корольовський р-н , вул. Київська, 16
Нежитлове приміщення під магазин продовольчих товарів. Житловий будинок.
Доходний житловий будинок з готелем “Франція” французького підданого Мінєля
Побудований у другій половині XIX ст., як готель. Належав спочатку французькому підданому Елегію Мінелю, а потім готель в 1896 році придбав Корженьовський Йосип Францевич (правильно Коженьовський). Тут у 34-му готельному номері на другому поверсі з вересня 1897 по березень 1898 мешкав Михайло Михайлович Коцюбинський (1864 — 1913) — видатний український письменик. Після роботи в філоксерній комісії в Бесарабії та Криму М.М. Коцюбинський мав намір оселитись у Чернігові і зайняти посаду завідуючого книжковим складом губернської земської управи. Проте губернатор не допустив М.М. Коцюбинського до служби, посилаючись на його політичну неблагонадійність. Це й спричинило приїзд письменника до Житомира. Тут працював у місцевій газеті "Волинь" (з 1897), був редактором відділу "Хроника" (1897 — 1898), опублікував ряд нарисів під рубрикою "Світло і тіні російського життя" (1897), а також публіцистичні статті "Організація громадських розваг" (1897), "До полеміки про самостійність малоросійської мови" (1898) та інші. У цьому будинку М.М. Коцюбинського відвідували російський письменник Г.О. Мачтет, народоволець та етнограф П.Я. Штернберг, письменник і етнограф В.Г. Кравченко. В Житомирі М.М. Коцюбинський закінчив оповідання "В путах шайтана". У березні 1898 виїхав до Чернігова де почав працювати діловодом у губернській земській управі.
У готелі «Франція» проживали (перебували) польський терорист - царевбивця Антоній Березовський, українсько-російський художник Костянтин Маковський, український письменник Михайло Коцюбинський, гетьман Української Держави Павло Скоропадський.

Пам’ятник на родинній могилі Падеревських
м. Житомир, м-н Руднянський, 8. Польське (Католицьке) кладовище.
Пам’ятник споруджено на могилі батька видатного польського композитора і піаніста, польського державного і громадського діяча Ігнація Падеревського – Яна Падеревського та його дружини (мачухи Ігнація) Анни (з Таньковських), похованих тут відповідно у 1894 та 1897 рр.

Королеву С.П. пам’ятник
м. Житомир, вул. Івана Франка, 22 (правильно – Дмитрівська,4)
Пам’ятник видатному вченому, конструктору космічних систем, уродженцю Житомира С.П. Корольова
КОРОЛЬОВ СЕРГІЙ Павлович (30.12.1906, Житомир - 14.01.1966, Москва). Вчений-українець, який відкрив людству дорогу до Космосу, основоположник практичної космонавтики. Академік та член Президії АН СРСР, двічі Герой соцпраці. Народився в сім'ї вчителя російської словесності Першої чоловічої гімназії Житомира. Після одеського профтехучилища, у 1924 вступив до Київської політехніки, в 1926 перевівся до МВТУ. Після закінчення працює на підприємствах авіаційної промисловості. У 1930 захищає дипломний проект легкомоторного літака. В 1931 очолює одну з перших в СРСР ракетних організацій. Керує будівництвом і польотними випробуваннями дослідних ракет. У 1933 призначається заступником начальника Реактивного Науково-дослідного Інституту (РНДІ). Конструює ракети, будує ракетоплан. У 1938 необгрунтовано репресований і засуджений на 10 років ув'язнення. Відбуває його на Колимі, в роки війни - в КБ-"шаражці". Після звільнення - в Німеччині в складі Техкомісії знайомиться з трофейною ракетною технікою. З 1946 року і до кінця життя - Головний Конструктор балістичних ракет дальньої дії, ракетно-космічних систем. Під керівництвом К. в 1957 запущений перший у світі штучний супутник Землі, в 1961 перший пілотований космічний корабель "Восток", підготовлений проект місячної транспортної системи Н-1. За ініціативою К. і під його керівництвом було здійснено запуск першого штучного супутника Землі і першого космонавта планети Юрія Гагаріна. Був представлений оргкомітетом Нобелівської премії до своєї нагороди, але засекреченого генія не хотіли видавати, і М.Хрущов сказав, що "конструктор космічних апаратів - весь радянський народ". Помер під час хірургічної операції в Москві. В Житомирі ім.'я С.П, Корольова увічнено в назві майдану, вулиці, провулка, району міста, Військового інституту. Встановлено три пам'ятники вченому-земляку.
Івана Франка вулиця, 20, Житомир, Україна

Будинок з магазином Житомирського споживчого товариства
м. Житомир, Корольовський р-н , вул. Михайлівська, 9
Багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями магазину і аптеки
До 1919 – Будинок з магазином, контора Житомирського споживчого товариства та правління Товариства Взаємного страхування; З 1920-х рр. житловий багатоквартирний будинок з продовольчим магазином. З 1997 – багатоквартирний будинок з магазинами та аптекою. У другій пол. ХХ ст. до західного фасаду будинку прибудовано тимчасову прибудову пункту прийому і зберігання склотари.
Михайлівська вулиця, 9, Житомир, Україна

Вхідна брама Польського кладовища.
Вхідна брама на центральному вході (в’їзді) до кладовища
Побудовано у другій пол. ХІХ ст. при головному вході (в’їзді) до Польського (Католицького) кладовища
Руднянський майдан, 8, Житомир, Україна

Будинок, в якому працював Земляк В.С.
Житомирська обл., м. Житомир, Корольовський р-н , вул. Бориса Лятошинського, 16
Житловий будинок редакції обласної газети «Радянська Житомирщина»
З 1946 по 1958 у цьому будинку працював Василь Сидорович Земляк (В. Вацик). Василь Сидорович Земляк (В. Вацик) (1923 — 77) — український письменник, лауреат Шевченківської премії (1978) (посмертно). У цей період обіймав посади обласного кореспондента (1946 — 51), завідувача сільськогосподарським відділом (1951 — 52), відповідального секретаря газети "Радянська Житомирщина" (1952 — 58). Його публікації на сторінках газети того часу співзвучні з першими повістями "Рідна сторона" (1954), "Кам’яний Брід" (1957), які перейняті складними проблемами відбудови села. Повісті "Гнівний Стра-тіон" (1960), "Підполковник Шиманський" (1965), "Ніч без милосердя" (1973) відтворюють події з життя письменника, коли він воював з німецькими загарбниками в Ружинському партизанському загоні на Житомирщині. Земляк — партизанський псевдонім письменника, яким він уперше підписав оповідання "Галина Лебідь", надруковане в "Радянській Житомирщині" (1957). Тут, у цьому будинку, почав писати кіноповісті. 1963 — 66 — головний редактор Київської кіностудії ім. О. Довженка, де за його сценарієм знято художній фільм "Люди моєї долини" (1958). У Житомирі здобув вищу освіту у сільськогосподарському інституті (1946 — 50). Разом з Борисом Теном і Михайлом Клименком брав участь у створенні обласної організації Спілки письменників України (1965). У краєзнавчому музеї зберігаються рукописи перших літературних творів митця. Ім'я Василя Земляка присвоєно центральній міській бібліотеці (1983). На фасаді будинку, де він працював, встановлено меморіальну дошку (1982).

Заводоуправління (Запропонована назва: Заводоуправління бетонного заводу)
Обласний медичний центр вертебрології і реабілітації Житомирської обласної ради
Водолікарня на джерелі радонових вод (з 1950-х рр.)
Завод побудований на кошти Житомирського земства. Тут, на відкритому полігоні, виготовлялися малогабаритні бетонні вироби. В основному – тротуарна плитка кількох типорозмірів з лицьовою поверхнею, що нагадувала «вафлі». Подекуди ця плитка збереглась фрагментарно до наших днів. Зокрема, на вул. Фещенка-Чопівського та Лермонтовській. Після більшовицького заколоту завод перейшов до власності губраднаргоспу. В 1953-му році при Житомирській обласній плановій комісії була створена спеціальна група по пошуку і використанню місцевих ресурсів. Ця група встановила наявність у Житомирі джерел радонової води. В результаті досліджень води Український науково-дослідний інститут курортології і фізіотерапії дав висновок про можливість використання води з джерел на території заводу бетонних будматеріалів для зовнішнього застосування, так як у воді виявилася велика кількість радону, а саме 100 еманів. Так почало існувати відділення радонових ванн Житомирської обласної лікарні фізичних методів лікування, а нині це один з підрозділів обласного лікувального центру вертебрології та реабілітації. У 1958 році відкритий лікувальний корпус на 16 ванн на базі радонового джерела в районі бетонного заводу на базі переобладнаних приміщеннь заводоуправління. Ця радонова водолікарня свого часу мала всесоюзне значення. На поч. ХХІ ст. водолікарня перебазувалася до будівлі санаторію «Лісовий берег», а її приміщення на вул. Жуйка,41 використовується обласним лікувальним центром вертебрології та реабілітації в інших цілях.
Жуйка вулиця, 41, Житомир, Україна

Будинок ремісничого училища

Банк Азово-Донський
Академічний хореографічний ансамбль «Сонечко» та Комунальний заклад «Житомирський обласний центр хореографічного мистецтва».
За часів радянської влади: 1920–30 рр. – штаби військових частин, адмінустанови; В роки тимчасової окупації, очевидно, офіцерський клуб; У повоєнні роки (до 1957 р. – обком КПУ. З 1957 р. – міський палац піонерів і школярів; З 1984 по 1993 – Обласне Товариство «Знання» і Центральний лекторій; У 1989–95 – Ряд обласних і міських громадських організацій З 1993 – Комунальний заклад «Житомирський обласний центр хореографічного мистецтва» і Академічний хореографічний ансамбль «Сонечко».
Комунальний заклад «Житомирський обласний центр хореографічного мистецтва»
Азо́всько-Донськи́й банк — один з найбільших комерційних банків кредитної системи Російської імперії, заснований 1871 в Таганрозі; з 1903 його правління перебувало в Петербурзі. Житомирське відділення Азовсько-Донського банку було п’ятою за рахунком фінансово-банківською установою Житомира і було відкрите за уточненими даними в 1907 р. Спочатку відділення А.Д.Б. розташовувалося у найманому приміщенні в будинку купця Холоденка по Великій Бердичівській (нині буд. №6). Власний будинок для Житомирського відділення Азовсько-Донського банку був споруджений з коштів власного капіталу банку на Михайлівській вулиці лише в 1912 році. Банк займався кредитуванням і обслуговуванням крупної промисловості, мав в імперії 70 відділень і розділяв в імперії перше місце ще з двома банківськими титанами. Відкриття відділення цього банку в Житомирі говорить про неабияке значення губернського центру і губернії в цілому як промислового регіону Української Волині. Після більшовицького заколоту 1917 р. Азовсько-Донський банк разом з іншими приватними банками був націоналізований) і приєднаний до Державного банку Російської Республіки декретом ВЦВК від 14 (27) грудня 1917 року. Декретом Раднаркому від 23 січня 1918 р. акціонерний капітал банка (як і всіх інших приватних банків колишньої імперії) був конфіскований на користь Державного банку Російськой Республіки, тобто метрополії в умовах вже нової московсько-совєцької імперії. Зважаючи на те, що Правобережна Україна ще деякий час фактично не була під юрисдикцією більшовицької Росії, банк, очевидно, міг продовжувати діяльність аж до кінця 1918 р. У роки Української національно-визвольної революції та громадянської війни будинок використовувався під штаби військових організацій. Зокрема, є свідчення про перебування у 1920–30 рр. штабу 44-ї стрілецької дивізії. Про використання цього будинку в роки німецько-нацистської окупації відомостей не має (у цей період він, можливо був офіцерським клубом окупантів). У повоєнні роки використовувався для розміщення обкому КПУ, в зв’язку з чим тут побував Микита Хрущов. В цьому будинку працювали керівниками обкому 1944 Д.Т. Колесников, у 1944-1949 М.С. Спивак, у 1949-1951 С.П. Костюченко, у 1951 Р. В. Бабийчук, у 1951-05.1952 Б. С. Шарков, у 1952-1957 О.Ф. Федоров. Останній був ініціатором будівництва нового помпезного приміщення для обкому. Після введення його в дію в 1957 р., обком звільнив приміщення колишнього банку і в ньому оселився міський палац піонерів і школярів, який тут діяв до 1984 р. Потім Палац піонерів і школярів зайняв будівлю колишньої Маріїнської жіночої гімназії (останній попередник Палацу піонерів тут – Корольовський райком партії та райвиконком м. Житомира), а натомість в приміщенні АДБ оселилося Товариство «Знання» та інші громадські організації. Зокрема, Товариство поляків Житомирщини на чолі з відомим поетом і перекладачем Валентином Грабовським; Єврейське Товариство на чолі Михайлом Гурвіцем; українське Товариство «Просвіта» на чолі з Святославом Васильчуком. На другому поверсі основного об’єму будівлі діяв Центральний лекторій Товариства «Знання». З 1992 р. будинок займає обласна школа хореографічного мистецтва та Народний дитячий хореографічний ансамбль «Сонечко».
Михайлівська вулиця, 3, Житомир, Україна

Будинок, в якому працював Кочерга І. А. (Прибутковий будинок фабриканта Г.І.Трибеля – пропонується)
Житомирська обл., м. Житомир, Корольовський р-н , вул. Михайлівська, 8
У 1920–60-х рр. – Спочатку редакції ряду житомирських газет. Потім – різні установи та організації. Зокрема, Житомирський відділ міліції, Житомирський райком КПУ та райвиконком (з перервами у 1962-65 рр.); З 1973 – до початку 80х рр. – Богунський райком КПУ та райвиконком м. Житомира та інші районні державні та громадські організації; 1993 р. – Житомирське регіональне відділення «Енергобанку»; З поч. 2000-х рр. – різноманітні організації. З 2017 р. східне крило займає Житомирський міський Центр самоврядування при міській раді.
Будинок цегляний, тинькований, триповерховий. Побудований житомирським фабрикантом Г.І. Трибелем – представником давньої волинської шляхетської родини (первісно Стрибелів) на поч. ХХ ст. як прибутковий. У розташованих тут у 20 — 30-і роки редакціях газет "Робітник" та "Радянська Волинь" працював з 1928 по 1934 Іван Антонович Кочерга (1881 — 1952) — український драматург, заслужений діяч мистецтв України (1950). Від 1914 в Житомирі. З 1928 І.А. Кочерга — літературний редактор газет "Робітник" та "Радянська Волинь". В цей період був активним учасником культурного будівництва на Волині — разом з письменником О. Демчуком організував у Житомирі перші літературні гуртки. 1924 — 1934 плідно працював з трупою музично-драматичного театру, для якого написав п'єси "Алмазне жорно" (1927), "Фея гіркого мигдалю" (1926), "Свіччине весілля" (1930), що йшли на сцені театру. (33). Заслужену славу письменнику принесли драматичні п'єси "Пісня про свічку" (1931) та "Майстри часу" (1934). За останню, І.А. Кочерга 1934 удостоєний третьої премії на Всесоюзному конкурсі. В 1934 І.А. Кочерга переїхав до Києва. До 100-річчя з дня народження драматурга 1981 на будинку встановлено меморіальну дошку з оргскла. В даний час у будинку розміщені різноманітні установи та магазин.
Михайлівська вулиця, 8, Житомир, Україна

Склеп-піраміда
м. Житомир, м-н Руднянський, 8. Польське (Католицьке) кладовище
Споруджено не пізніше 1893 р. над могилою Юзефи Липської

Лютеранська кірха
Незалежна церква «Різдва» євангельських християн-баптистів (ЄХБ)
З 1930-х рр. – Спортивний зал товариства «Динамо». 1990 – Приміщення кірхи повернуто віруючим церкви ЄХБ (з паралельним використанням лютеранами)
Кірха – з німецької мови (kirshen) – церква. Причому, будь-якої конфесії. Але, оскільки в Німеччині переважна більшість віруючих були історично лютеранами (протестантами-євангелістами), то назва кірха в Україні асоціювалася з німцями і Німеччиною. Отож, можна вживати, як варіант «кірха», так і «євангелістсько-лютеранська церква». Останній більш точний і правильний. Тут ми користуватимемось обома варіантами. Писати або говорити «німецька кірха» не правильно, адже зрозуміло, що «кірха» і є церква німецькою мовою. В Житомирі потреба в лютеранській церкві виникла тоді, коли в місті сформувалася більш-менш велика громада віруючих лютеран. А це, в більшості німці, але зовсім не обов’язково. Про це говорять поховання на житомирському євангелістсько-лютеранському кладовищі (підкреслимо – не «німецькому»!, так само, як на «католицькому», а не «польському) людей з явними польським, французькими, українськими чи російськими прізвищами. Там ховали євангелістів-лютеран – в більшості своїй місцевих німців. Німці (ширше читай: «протестанти», «лютерани», «євангелісти») селилися в Житомирі з давніх часів. Судити можна про це, знову ж таки, з наявності на мапі Житомира їхніх поселень і, відповідно, як «свідків» того, і кладовищ. Відомо, зокрема, що на південно-східній околиці у XVIII ст. була місцевість під назвою Пересічизна, тому що землі на ній, які розкинулися між нинішнім Старим бульваром, вулицями Великою Бердичівською, Фещенка-Чопівського і Шевченка здавна належали клану протестантів Пересецьких.
Поруч із Пересічизною (приблизно в районі нинішнього Шодуарівського провулку – до речі, мешканець цієї місцини Іван Миколайович барон де Шодуар теж був лютеранином) розташовувалось невелике кладовище. І тут, методом від протилежного, приходимо до висновку, що це було саме лютеранське (протестантське) кладовище. В останнє ми бачимо його на плані Житомира 1816 року. На наступних мапах воно відсутнє, хоча й ніким, зрозуміло, упродовж багатьох десятиліть й не забудоване. Чому це кладовище було лютеранським? Тому що до кінця XVIII – початку ХІХ ст. ми точно знаємо, де були інші давні кладовища Житомира: православне – в районі перехрестя Вільської і Троянівської доріг (тобто, між нинішніми вулицями Перемоги і Старовільською); католицьке – на Охрімовій горі (приблизно на місці нинішнього підприємства для сліпих); іудейське – на ще більш старій, аніж Старовільська, нинішній Володимирській вулиці (в районі перехрестя з теперішньою вулицею Ольжича). Володимирська – це ПЕРША дорога вздовж Кам’янки з містечка Вільська до Житомира. Отож, четверте (невідоме) кладовище – і є лютеранським (протестантським). В 1858 році число лютеран (протестантів) в місті вже сягало 117 чоловік (0.4%). До того лютеранська церква займала один з приватних будинків, а місце для будівництва храму лютерани отримали від міської Думи на тодішній околиці міста - Сінному майдані, що їх не влаштовувало. Отож подарунок пані Кнаак був дуже доречним. Згодом, судячи зі старих карт Житомира (наприклад, за 1879 рік), на подарованій садибі була побудована тимчасова церква чи, швидше всього молитовний будинок, хоча паралельно зустрічаємо адресу німецької кірхи по великій Бердичівській, 29б (поруч з будинком, де провів перші місяці життя знаменитий Святослав Ріхтер). Цей будинок, що колись належав В. Ф. Ксенжопольському, зберігся й досі. Донедавна його дах увінчував церковний купол, але його необачно розібрали... У 1869 році пастором лютеранської церкви на багато десятиліть став відомий релігійний діяч Генріх Мартин Давид Вазем (1836–1911). На цьому посту він пробув з 1869 аж до 1907 року, тобто майже 40 років (до того служив в німецькій колонії Геймталь півд. Новоградом-Волинським). Пастор Вазем (вікарій) був енергійним очільником лютеранської громади Житомира. Саме при Г. Ваземі й було побудовано і в 1896 році освячено приміщення лютеранської кірхи, а ще раніше – капітальної лютеранської каплиці на євангелістсько-лютеранському кладовищі (остання чверть ХІХ ст.). Кірха була побудована на спеціально насипаному пагорбі, що височів над вузькою долиною річки Поповки. Але поступово тальвег засипали, забудували і тепер про колишній природний ландшафт нагадує невелике пониззя в тилу кірхи, що дало змогу запроектувати в прибудові до кірхи вже у наш час повноцінний “нульовий” поверх. Сама ж вулиця дістала назву Лютеранська ще в середині ХІХ ст., після того, як община отримала тут від пані Кнаак землю. Будинок кірхи споруджений за проектом житомирського міського архітектора Арнольда Карловича Єнша. В ньому, використовуючи здавалося б досить малопридатний для створення фасадів з багатою пластикою матеріал – звичайну цеглу, архітектор досяг своєї мети.
Оригінальна будівля кірхи, споруджена у стилі модернізованої готики, милує око вдалими пропорціями і розумним поділом бокових фасадів, які завдяки неглибоким кесонам, виглядають напрочуд цільно і легко, незважаючи на величезний розмір вікон. Ці ж прийоми архітектор Арнольд Єнш повторив через два роки у будівництві водонапірної вежі на Пушкінській вулиці – цієї своєрідної візитної картки Житомира, будівлі також напрочуд легкої і цільної. В новому храмі пастиря Г. Вазема в 1907 році змінив Йоган Теодор Ернст Барт. Він став останнім передреволюційним настоятелем лютеранської церкви. В 1900-х рр. регентом хору був батько уродженця м. Житомира, видатного піаніста Святослава Ріхтера - Теофіл Ріхтер, а настройщиком органу дідусь Святослава - Даніїл Даніїлович Ріхтер. Тут також грав на органі дядько С.Т. Ріхтера – Рудольф Даніїлович. У 1926 – 1931 рр. в храмі пастором був Ніколаус Адольф Томберг, а органістом деякий час дядько Святослава Ріхтера – Едуард Даніїлович Ріхтер, що мешкав поруч у великому цегляному церковному будинку на розі Великої Бердичівської і Лютеранської вулиць (у 1980-х роках необачно знесений). Тоді ж і сама вулиця з атеїстичною метою була перейменована і отримала ім’я відомого українського письменника Михайла Коцюбинського, який певний час жив і працював в Житомирі. Недовго залишалось діяти й самій лютеранській церкві. Останнім відомими її пастором в 1933 році став Густав Уле. У другій половині 1930-х років кірха була перетворена на спортивний зал “Динамо” (клуб працівників органів внутрішніх справ - ЧК та НКВС) і замість прекрасних звуків органу та корисних проповідей тут стали лунати зойки борців та боксерів... В дусі тоталітарних часів. Після війни кірха також не відновила своєї діяльності за призначенням і тут продовжував діяти спортклуб “Динамо”. Для адміністрації клубу зі східного (заднього) фасаду церкви прибудували недолугу триповерхову коробку, зруйнувавши апсиду з олтарем, що вивершувався конхою. В такому вигляді церква проіснувала аж до початку 1990-х років, допоки не була повернута віруючим. Наприкінці 1980-х років громадськість міста, журналісти почали порушувати питання про більш “культурне” використання приміщення колишньої кірхи. В цей час для спортклубу “Динамо” було побудовано великий сучасний комплекс на Корбутівці і кірха звільнилася. Відділ культури міськвиконкому намагався вирішити питання про організацію в приміщенні кірхи залу органної музики, шукав кошти, інструмент. Але відсутність реальних коштів для здійснення цього проекту, наполягання общини церкви ЄХБ про передачу їй приміщення кірхи, відсутність у місті лютеранської общини і, нарешті, як зазначалося вище, намагання влади морально компенсувати зло, заподіяне церкві ЄХБ тоталітарним режимом, щасливо вирішили долю цієї церкви. В 1990 році, після багаторічних клопотань приміщення кірхи нарешті було повернуто релігійній громаді - євангельським християнам-баптистам. З цього приводу Житомирська обласна рада народних депутатів ухвалила рішення № 316 від 26 листопада 1990 року за підписом А. С. Малиновського. Контроль за виконанням цього рішення успішно здійснював заступник голови облвиконкому Р. Р. Петронговський, який довів цю благородну справу до кінця. Щоправда, церкві було повернуто лише власне приміщення кірхи з підвалами, а прибудову залишили у власності комітету по фізкультури і спорту облвиконкому, “як такі, що не мають відношення до культової споруди”. Звичайно, остання фраза красномовно говорить сама за себе: навіщо ж було у 1960-х роках нівечити храм, зносити апсиду з алтарем і прибудовувати оту незграбну коробку, яка “не має відношення до культової споруди”? Тим часом церква ЄХБ розпочала богослужіння у занедбаному попередніми власниками приміщенні колишньої кірхи, яке потребувало капітального ремонту та відновлення.
Кожна велика справа складається з маленьких цеглин внеску кожної людини у розвиток християнської культури. Так розпочалася реконструкція храму і відновлення перш за все колишнього інтер’єру лютеранської кірхи. Власними силами громади та при допомозі християн з Голландії протягом двох років було відновлено деталі інтер’єру, балкон, орган та підвали кірхи. Але совєцька прибудова псувала вигляд кірхи мала бути або знесена, або трансформована у перехідний елемент до якісно нового архітектурного об’єму запроектованої християнської школи. Композиційною основою оновленої місцевості стала будівля лютеранської кірхи. За задумом авторів проекту реконструкції архітекторів Валерія Гереза, Валерія Головатенка та Сергія Єрка нова прибудова мала бути споруджена як друга лінія забудови комплексу “храм – школа”, слугувати своєрідною новою оправою для старовинної будівлі церкви. Керівники Житомирського міськвиконкому і особисто міський голова Анатолій Фесенко прихильно поставилися до такої ідеї і 28 грудня 1995 року міськвиконком затвердив рішення № 422 про надання дозволу на реконструкцію комплексу храму церкви Різдва ЄХБ з добудовою по вулиці Коцюбинського, 5. З цього часу кірха почала нове «життя» - в комплексі з християнською школою «Сяйво» і знову діє як культова споруда. В новітній час богослужіння, що проводились тут, відвідували посол Німеччини в Україні Дітмар Ґерхард Штюдеман (2001), німецький історик і громадський діяч Ніколаус Арндт (1992 –2003), пастор євангельсько-лютеранської церкви в Києві афганський принц Петер Захі (2001–03).

Публічна бібліотека
Приміщення Житомирської обласної бібліотеки для дітей (з 1979 р.).
За часів радянської влади: Житомирська публічна бібліотека (1919–1937); Житомирська обласна наукова бібліотека (1937–1979) За німецької окупації: публічна бібліотека (1941–43)
Публічна бібліотека побудована за казенні кошти у 1897 р. Розташована на червоній лінії вул. Пушкінської, три-двоповерхова, цегляна, потинькована будівля (з 1979 р. бібліотека для дітей). Наприкінці 50-х рр. ХХ ст. розширена шляхом прибудови до дворового фасаду об'єму книгосховища. В цей період у вестибюлі облицьовано плиткою стіни, укладено підлогу з гранітних плит. Одночасно збито частину ліплення в читальному залі. План побудований на групуванні приміщень навколо центрального холу - вестибюлю. В архітектурному відношенні бібліотека представляє собою типовий приклад громадського будинку з однофасадною архітектурою, розрахованою на фронтальне сприйняття з боку вулиці. Будинок є пам'яткою архітектури місцевого значення та пам'яткою історії. Офіційно Житомирська російська публічна бібліотека відкрита 10 квітня 1866 року (за старим стилем). Вона – одна з найстаріших публічних бібліотек України. Спочатку знаходилась у пристосованому приміщенні – флігелі будинку волинських губернаторів на Київській вулиці. Засновниками бібліотеки були особи, які жертвували на її створення 100 рублів, а членами – всі, хто щороку сплачував за користування книгами 6 карбованців. Одним із засновників бібліотеки був брат відомого українського письменника Панаса Мирного (Панас Рудченко) – Іван Білик (Іван Рудченко) співавтор відомого роману "Хіба ревуть воли, як ясла повні"). Іван Рудченко жив і працював в Житомирі і видав тут брошуру "Десять лет Житомирской русской публичной библиотеке" (1876 p.). Відкриття Публічної бібліотеки підтримали багато житомирян. Список членів бібліотеки, які внесли різні суми власних коштів (від 5 копійок до 25 рублів) вміщує 212 осіб, які загалом передали до скарбниці бібліотеки 626 рублів 10 коп. У 1897 році бібліотека відсвяткувала новосілля у спеціально збудованому будинку на Пушкінській вулиці, про який розповідалося вище. У цьому будинку, до якого вже у повоєнний час зробили прибудову західного крила (в бік нинішньої агроекологічного університету), з 1937 року на базі публічної відкрилася обласна наукова бібліотека. З 1979 року, після новосілля обласної наукової бібліотеки на Новому бульварі, 4, у будівлю на Пушкінській, 36 переїхала обласна бібліотека для дітей. Майже одночасно з відкриттям Публічної бібліотеки, старанням попечителя бібліотеки і ініціатора її створення – волинського губернатора, свити Його величності генерал-майора М. І. Черткова у ній було створено музей, що став по суті основою нинішнього Житомирського краєзнавчого музею. Музей у бібліотеці започаткувався з колекції місцевих гірських порід і мінералів, на які так багата Волинь. На початку XX ст. у будівлі бібліотеки знаходилось також Волинське відділення Імператорського Російського технічного товариства та Житомирський міський комітет опіки народною тверезістю, продовжував діяти Волинський музей. Отож бібліотека була одним з центрів культурного, просвітницького життя краю. Другого грудня 1900 р. в приміщенні бібліотеки відбулося організаційне засідання "Товариства дослідників Волині" - одного з перших в Україні наукових краєзнавчих товариств. Послугами Публічної бібліотеки у різні часи користувалися письменники Михайло Коцюбинський, Олександр Купрін, Олександр Довженко, Григорій Мачтет, Лев Нікулін, Василь Земляк, Олександр Купрін, етнограф Василь Кравченко, державний і громадський діяч Артем Любович та багато інших відомих митців, письменників, журналістів. У 1937 році в зв'язку із створенням Житомирської області біблотека стає обласною, взявши на себе функції головного методичного центру та депозитарію краєзнавчої літератури. Тут була створена і працювала літературна група, якою керували відомий український драматург Іван Кочерга і журналіст та прозаїк Остап Демчук. У читальному залі лунали вірші в авторському виконанні Володимира Сосюри, Леоніда Первомайського, Любомира Дмитерка, перед читачами виступав Олександр Корнійчук, котрий приїздив до Житомира на прем'єру своєї п'єси "Богдан Хмельницький", яка вперше побачила світло рампи в Житомирському театрі. У роки Другої світової війни бібліотека зазнала значної руйнації, окупантами були знищені цінні книги наукового і соціально-економічного змісту, пограбовані рідкісні старовинні видання. Вже у повоєнні роки у бібліотеці побували Максим Рильський, Андрій Малишко, Леонід Первомайський та інші відомі українські письменники.
Пушкінська вулиця, 36, Житомир, Україна

Особняк І.Н. Філіппова (було). Особняк І.М. Філіппова (пропонується).
Частина приміщень – «Український дім»; частина приміщень – управління культури ЖМР
Житловий особняк Івана Миколайовича Філіппова на одну квартиру з флігелем і садибою
З 1920 р. – Житомирська партійна школа. З 1930-х рр. – Семирічна загальноосвітня школа №22. З 1984 р. – Відділ запису актив громадянського стану, Будинок молодят. З 20___ р. – Відділ культури ЖМР, «Український дім».
Територіальна громада міста Житомира , в особі Житомирської міської ради
Особняк І.М. Філіппова розташований в історичній частині м. Житомира, яка почала регулярно забудовуватися в останній чверті ХІХ ст., і до того була фактичною південно-східною околицею міста. Тут, на кутовій присадибній ділянці, обмеженій вулицями В. Бердичівською та Шевченка І.М. Філіпповим було придбано у домовласника Георгія Корсуновського земельну ділянку під нове будівництво разом з будиночком, який згодом став правим крилом особняка. Це добре видно в інтер’єрах особняка: у тій частині, що була тілом будиночка, нижчі стелі; набагато бідніше оздоблення інтер’єрів; вужчі коридори. В свою чергу, садиба, придбана Філіпповим у пана Корсуновського, придуманному сценаристом раніше належала житомирській дворянці Марії Рогаль-Левицькій. Її «гілка» (Левицьких) була житомирським (волинським) відгалуженням генеалогічного дерева відомого дворянського роду з Поділля гербу Рогаль. Саме хтось із нащадків Рогаль-Левицьких, очевидно, «увічнений» на конкурсі мод в Житомирі у культовому кінофільмі «Діамантова рука». Старий будинок садиби розташовувався вглибині, на значній відстані як від вул. Великої Бердичівської, так і Монастирської (нині Шевченка), тому новому будівництву він не заважав і по його завершенню був включений в об’єм новобудови. Садиба Корсуновського (Рогаль-Левицької) тягнулася вздовж Монастирської вбік Базарної вулиці (тепер Святослава Ріхтера). На ній потім у 60-х рр. ХХ ст. побудували двоповерховий житловий будинок міськвиконкому. А першим у 1903 р. вбік Великої Бердичівської вулиці був споруджений розкішний особняк з мезаніном (нині «Український дім»). Забудовником, а потім і його господарем, був відомий житомирський нотаріус, правник, співробітник Житомирського окружного суду на рубежі ХІХ-ХХ ст. Іван Миколайович Філіппов, родом з нинішньої Черкащини. Народився І.М. Філіппов 26 січня 1865 р. в забезпеченій, але не титулованій родині, яка не володіла маєтком. Після закінчення юридичного факультету Харківського університету, І.М. Філіппов розпочав кар’єру правника на півдні України. Спочатку м. Таганрог Ростовської губернії, а потім і в самому Ростові. Працював також у Маріуполі, де познайомився з місцевою болгаркою-красунею Оленою Жейновою, з якою й одружився. У 1900 р. оселився в Житомирі. Працював судовим слідчим, нотаріусом Житомирського окружного суду Волинської губернії. Жив у найманих квартирах в різних частинах міста. Спочатку працював нотаріусом при окружному суді, а з 1903 по 1916 рр. – власник приватної нотаріальної контори, яка діяла на В. Бердичівській вул. в будинку Ланди. З 1911 р. обраний до складу Волинського губернського земського зібрання по Житомирському повіту і гласний повітового земського зібрання. З 1916 р. – молодший нотаріус Житомирського окружного суду. Був одним із відомих і шанованих в Житомирі і губернії правників, тому Іван Миколайович обслуговував, окрім величезного числа клієнтів з усіх куточків Волині (до нього їхали з повітів, де були свої нотаріуси, бо він був найкращим!), перш за все поважних і багатих людей Волинської губернії. Серед них – житомирський меценат і колекціонер Іван Максиміліанович барон де Шодуар, представники родини видатних українських цукрозаводчиків і філантропів Терещенків, які володіли на півдні губернії майже 180 тис. га сільськогосподарських угідь і рядом великих цукроварень та інші дуже солідні клієнти. В побудованому ним особняку І.М. Філіппов, очевидно, не жив, а тільки мав приватну нотаріальну контору. В останні роки перед більшовицьким переворотом І.М. Філіппов з дружиною орендували квартиру в будинку викладача Першої чоловічої гімназії Зентфлебена на Базарній вулиці (Тепер Ріхтера), 33 (будинок знесений). Став у письменника Леоніда Волинського, який провів дитинство у сусідньому будинку, одним із персонажів у книзі «Дім на осонні». У 1918 р. залишив Житомир і за неперевіреними даними емігрував до Франції. За совєтів будинок займали партійно-радянські установи, школа, Будинок урочистих подій. Нині в ньому розташовано міське управління культури та «Український дім».
Велика Бердичівська вулиця, 61/18, Житомир, Україна

Косенку В.С. пам’ятник
Встановлено для увічнення видатного українського композитора, що жив і творив у Житомирі, Віктора Косенка. КОСЕНКО ВІКТОР Степанович (11.11.1896, С-ПБ - 03.10.1938, Київ) Видатний український композитор, піаніст і педагог. Класик української ліричної музики. Мати Леопольда Йосипівна (уроджена Дорошевич), померла у 1919 в Житомирі. К. отримав європейську музичну освіту. Його дитинство минуло у Варшаві. У віці 6 років, не знаючи нот, з голосу грав "Патетичну сонату" Бетховена. 1918 закінчив Петроградську консерваторію. З 1918 викладав у Музичному технікумі в Житомирі. Жив у будинку № 10 по вулиці Дмитрівській. З 1938 технікум носить його ім'ям. Більшу частину життя композитор прожив у Житомирі. Тут він і його друзі-музиканти створили мистецьке середовище, яке не поступалося столичному. Про це згадує співачка Зоя Гайдай. На життя молодий Косенко заробляв ілюструючи музикою німі фільми. Сучасники розповідають, що глядачі бігали за ним із кінотеатру в кінотеатр, щоб послухати дивовижну гру музиканта. У 1929 переїхав з Житомира до Києва. Викладав у муздрамінституті (з 1932 - професор). В 1934-37 працював у консерваторії. В історію української музики К. увійшов, насамперед, як неперевершений лірик. Його вокальна, камерна і симфонічна творчість наповнена романтичними інтонаціями слов'янської музики і народної пісні. Помер 3 жовтня 1938 в Києві.
Пушкінська вулиця, 28, Житомир, Україна

Короленко В.Г. пам’ятник
Пам’ятник видатному письменнику, уродженцю Житомира В.Г. Короленку
Встановлено на честь видатного письменника-земляка В.Г. Короленка на майдані його імені неподалік літературно-меморіального музею В.Г. Короленка та перед фасадом школи №6, що носить його ім’я. Володимир Галактіонович Короленко народився 27 липня 1853 р. в м. Житомирі в родині повітового судді Галактіона Опанасовича Короленка, відомого в Житомирі своєю чесністю, безкорисливістю, відданістю законам. Мати Евеліна Скуревич відзначалась високими душевними якостями. Діти зростали в атмосфері любові, поваги і взаємопідтримки. Це безперечно вплинуло на формування світогляду майбутнього письменника, його високих моральних якостей. Спочатку В.Г. Короленко навчався в приватному пансіоні, а потім в 1-ій Житомирській гімназії. Пізніше вступає до Рівненської приватної гімназії, яку закінчив у 1871 році зі срібною медаллю, потім навчається спочатку в Петербурзі, далі в Москві в Петровсько-Розумовській академії. За участь у студентських заворушеннях його було виключено з академії і вислано з Москви. Пізніше за політичну неблагонадійність його було заарештовано і вислано спочатку у В’ятську губернію, потім до Сибіру. Майже 10 років провів Короленко у засланні. Але це не зломило письменника. Саме в засланні починається його літературна діяльність. Після заслання В. Короленко жив у Нижньому Новгороді, Петербурзі, останні 20 років свого життя – в Полтаві, де помер 25 грудня 1921 року, там же похований. Творча спадщина письменника велика і багатогранна. Він автор чотирьохтомної «Історії мого сучасника», відомих повістей «Сліпий музикант», «В дурному товаристві», «Без язика», багатьох оповідань, нарисів, публіцистичних і критичних статей. Але паралельно з письменницькою діяльністю Короленко вів активну громадську діяльність. В Житомирі майбутній письменник прожив лише 13 років (1853-1866 рр.). Житомирський період життя В.Г. Короленка відображений в оповіданнях «Ніччю», «Парадокс», «Моє перше знайомство з Діккенсом» і особливо в повісті «Історія мого сучасника». В 1973 році в будинку, де народився письменник, створено літературно-меморіальний музей, а на майдані поруч – пам’ятник.. Згодом майдан дістав ім’я Короленка. Його ім’я також носить вулиця Житомира, з якою так тісно пов’язані дитячі роки письменника та школа № 6, перед якою розташовано пам’ятник письменнику.
Володимира Короленка майдан, 6, Житомир, Україна

Маріїнський дитячий приют (Запропонована назва: Сирітський притулок)
Сирітський притулок губернському приказу громадської опіки
За часів радянської влади: Хата-читальня ім. Миколи Щорса (з 1919 р.); Дитяча Комуна №1 (з1923 р.); Дитячий будинок ім. Щорса (з 1944 р.); Спеціалізована школа-інтернат №9 для дітей із загальмованим розумовим розвитком (з 1962 р.).
Споруджений на вул. Синельниківській,12 у 1899–1900-х рр. Розташований у великій власній садибі, що належала (з останньої чверті ХІХ ст.) губернському приказу громадської опіки. Побудований на казенні кошти для т.зв. сиротинця (тобто гуртожитку для дітей, що утримувалися у цьому соціальному закладі) і однокласного училища при ньому (відкрилося у 1897 р., до того діяла однокласна школа). До 1900-го р. сиротинець і школа розташовувалися у трьох одноповерхових цегляно-дерев’яних корпусах, які збереглись до н.ч. Їх загальна площа складала разом з новим корпусом більше 4-х тис. кв. м., а кількість кімнат – 42. Упродовж 117 років існування головний корпус сиротинця не перебудовувався, але лише змінював функції (хата-читальня, чотири дитячих хати, дитяча комуна, дитячий будинок, школа-інтернат). При сиротинці (на другому поверсі головного корпусу, в північно-західному ризаліті) з 1900-го р. діяла домашня церква Св. мучениць Віри, Надії, Любові та матері їхньої Софії (скорочено – Софіївська церква). У цій церкві 14 (27) січня 1907 р. було хрещено видатного вченого, конструктора перших в світі космічних систем, академіка С.П. Корольова. В травні 1993 р., під час ремонту тиньку, в одному з приміщень під знятим шаром набілу і тиньку проявився старий настінний розпис домової церкви, зроблений, очевидно, місцевим маляром Володимиром Варжанським. З ініціативи тодішнього директора школи В. М. Сахненка фрагмент розпису («Розп’яття Христа на Голгофі») збережено як цінний історичний та мистецький артефакт. В січні 2007 р. на фасаді цього будинку на правому ризаліті, де розташовувалась Софіївська церква, за участі дочки вченого-земляка Н. С. Корольової та космонавта-українця П.Р. Поповича було відкрито меморіальну дошку академіку Сергію Корольову.
Синельниківська вулиця, 12, Житомир, Україна

Комплекс будівель Житомирського казенного винного очисного складу
м. Житомир, Корольовський район, вулиця Святослава Ріхтера, 38 географічні координати на Google-map: 50.249596, 28.679893
Казенний винний очисний склад №1 Житомирського акцизного округу №1 Волинської губернії
З липня 1896 – Житомирський казенний винний очисний склад №1; З жовтня 1914 – частина приміщень підприємства переобладнана під військовий тиловий шпиталь; 1914/15 – реконструкція і добудова будівель підприємства; З квітня 1919 – перейменований на «Народний очисний склад»; З квітня 1922 – Житомирський очисний склад №5 Укрспирту; З квітня 1922 – в приміщеннях житлового двоповерхового будинку складу оселилось об’єднання алкогольної промисловості Волинського Раднаргоспу; 1927 – відновлено роботу підприємства і присвоєно нову назву Житомирський спиртогорілчаний завод; 1922–41 – в частині двоповерхового житлового будинку працював дитячий садок; 1941–44 – Лікеро-горілчаний завод діяв в умовах окупації; 1997 – Головне підприємство і місцезнаходження керівництва об’єднання «Поліссяспирт». 1999 – Завод вийшов з об’єднання «Поліссяспирт» і війшов в підпорядкування концерну «Укрспирт»; З 200? – Завод підпорядковано Державному управлінню справами.
Казенний очисний винний склад був створений в Житомирі в липні 1896 р. як підрозділ Житомирського акцизного округу №1 Губернського акцизного управління (почало діяти з 1894 р.) – підприємство з переробки первинного спирту-сирця і його очищення (ректифікації) з доведенням міцності до 98 град. Для його розміщення в кварталі у межах вулиць Провіантської (тепер Довженка), Великої Бердичівської, Монастирської (тепер Шевченка) та Базарної (тепер Святослава Ріхтера) акцизним відомством було викуплено декілька приватних садиб (серед них і садиба, яка у першій пол. ХІХ ст. належала батькові Ярослава Домбровського – Віктору). В царській Росії (імперії) «вином» називали не лише слабоалкогольні напої, але й спирт, що призначався для вживання населенням як міцний напій. Тому термін «винний склад» сьогодні слід розуміти як «спиртовий склад». А слово «склад» – як місце (потужності) з очищення та переробки сировини. Спирт Житомирського підприємства (очисного складу) мав стандарти міцності: 57, 90 та 95 градусів, більш міцний постачався для медичних цілей. Названий вище рік (1896-й) й вважається роком побудови виробничих цехів заводу. Він і потрапив до пам’яткоохоронної документації на цей об’єкт. Насправді, згідно з офіційною публікацією в газеті «Волынь» за 5 липня 1896 р. в губернії в цей рік було відкрито «16 кам’яних очисних складів: один в Житомирі і по одному в усіх повітових містах (окрім Заславля і Володимира Волинського». Житомирський був найбільшим в губернії. Не дарма в списках Акцизного відомства губернії мав в кінці назви ще й «№1» і був розрахований на очищення в рік 205 тисяч відер вина звичайного і 50 тисяч відер столового. До складу були приписані 8 лавок першого розряду, 20 лавок – другого і 90 лавок третього розряду. Склад постачали численні приватні винокурні, які діяли в багатьох селах і містечках Волині. Місцеве населення називало їх гуральнями або винницями. Виходячи з публікації «Волыни», склади почали діяти в попередньо споруджених на Базарній вулиці кам’яних будівлях. Першим був великий головний виробничий корпус. Але з часом він перестав задовольняти потреби виробництва. Як свідчать архівні справи, в середині 1910-их років була здійснена добудова і реконструкція існуючих будівель і споруд та створені нові потужності. Ще раніше, у 1902 р. територію підприємства за рахунок викупу суміжних земельних ділянок було розширено ще на 660 квадратних саженів, тобто на 15%. У наступні роки відбувалась модернізація виробництва, механізація процесів, а згодом – капітальна реконструкція будівель складу. Станом на 1901 р. на складах працювало 67 майстрів та робітників, інженер, технолог і техніки, лаборанти, які забезпечували випуск в рік продукції на суму один млн. 275 тис. 623 руб. Це на той час дуже великі кошти! З відомих нам технічних керівників складу був інженер Вольдемар Тауринг. Саме за часів Вольдемара Тауринга відбувалась докорінна реконструкція складів. Зокрема, житловий будинок для спеціалістів у дворі підприємства був добудований другим поверхом (1915 рік) і в ньому було змонтовано набірні чавунні сходи на металевих косоурах, виробництва житомирського ливарно-механічного заводу бр. Андрія і Івана Лінників. Ці сходи в прекрасному стані збереглись до наших днів (див. пропозиції нижче). В одноповерховому житловому будинку були чотири квартири, в яких у 1907 р. мешкали керівники підприємства: завідувач складу Г.О. Гуков, його помічники І.Г. Калішук, С.І. Немоловський, а потім (поки не побудував власний будинок) новий помічник нового завідувача М.І. Немоловського – Вольдемар Михайлович Тауринг. Водночас з надбудовою другого поверху відбулась реконструкція існуючого об’єму. Передбачалась також надбудова основного корпусу другим поверхом і влаштування мансард на горищі для зберігання тари. Корпус мав бути обладнаний електричними підйомниками (ліфтами). Нажаль ці роботи були виконані тільки частково, адже на заваді стали події Першої світової війни, і їх встигли здійснити тільки на житловому будинку (тепер заводоуправління). Із західного боку до головного корпусу прибудували приміщення власного винного магазину (складу), який у 30-х рр. ХХ ст. було переобладнано трансформаторну підстанцію (ТП). У роки Першої світової війни (жовтень 1914 р.) частину приміщень за рахунок коштів житомирського мецената, інженера-технолога Івана Максиміліановича барона де Шодуара було переобладнано під місцевий тиловий лазарет, розрахований на 100 ліжок. Пожертви барона склали дуже велику на той час суму – 10 тисяч рублів. У напівпідвальному приміщенні машинного відділення, призначеному для зберігання палива і масел, тимчасово розташували шпитальний морг. Не зважаючи на складні умови воєнного часу підприємство продовжувало виробництво продукції, більша частина якої тепер йшла на фронт. І в наступні роки, упродовж діяльності заводу відбулись й інші перебудови та реконструкції. Вони, в основному, торкнулися переобладнання приміщень та оформлення інтер’єрів. Так, за радянських часів житловий будинок заводу був переобладнаний під контору, а ліве крило виробничого корпусу, яку займали склад і контора, було використане для розширення виробництва. Власний магазин було переобладнано під трансформаторну підстанцію. На території заводу з’явились нові виробничі будівлі і споруди, які не входять до складу історичного архітектурного комплексу. Споруджена з виходом на вулицю Святослава Ріхтера прохідна є надто схоластичною чи, навіть, примітивною і дисгармонує з архітектурою пам’ятки. З історією заводу у період 1896 – 1821 рр. пов’язані відомі українські діячі, які працювали в акцизному відомстві і, безпосередньо на підприємстві (складах). Це завідуючий складом Михайло Іринеєвич (Ілліч) Немоловський (1914–20) із родини, яка була в дружніх сосунках з Лесею Українкою, та інспектор Василь Григорович Кравченко – визначний український етнограф, вчений, музейний працівник. З діяльністю складів були пов’язані також працівники акцизного округу №1 (контора якого розташовувалась в одній із будівель підприємства) Олександр Вікторович Омелянський – двоюрідній брат академіка-мікробіолога з Житомира В.Л. Омелянського; Віталій Гаврилович Боровиков – (пс. Боровик) – український культурно-громадський діяч, публіцист, фольклорист, поет-перекладач, писав українською мовою; Рудольф Богданович Зіфферман та Костянтин Левович Ромазанович, Володимир Петрович Москальов та Віталій Францевич Зентфлебен, Аполлоній Лукич Рафальський та Михайло Адріянович Пурієвич, Генріх Данилович Ріхтер – представники славних житомирських родин. Вже в останній чверті ХХ ст. лікеро-горілчаний завод упродовж багатьох років очолював талановитий керівник, кандидат економічних наук, Почесний громадянин м. Житомира Ігор Антонович Юргутіс (син фельдшера, а потім керівника того самого шпиталю, який діяв у 1914–18 рр. в приміщеннях підприємства). Як свідчать архівні документи і «Памятные книги Волынской губернии», наприкінці ХІХ та початку ХХ століть склади (підприємство) очолювали К.А. Бердичевський, В.Х. Дененкович, Г.О. Гуков, М.І. Немоловський. У часи німецької окупації завод не припинив діяльності. В цей період хімічну лабораторію заводу очолив завідувач кафедри хімії, доцент Житомирського сільськогосподарського інституту Федір Ничипорович Макаревич (через звільнення із ліквідованого окупантами цього вузу). Він під загрозою смертної кари разом з колегами організовував викрадення спирту і передачу його для медичних цілей партизанам. За допомогою зрадників з числа місцевих жителів нацисти відслідкували інженера-патріота, і перед відступом з міста розстріляли його розривними кулями, коли він виходив із власної хвіртки. Під час визволення Житомира від окупантів 1943 р. будівлі спиртосховища та житлового будинку були пошкоджені пожежею, що видно з фрагменту плану міста (аерофотозйомки 1949 р. – див. у Додатках «Креслення», п.2.5). В стислий термін робота підприємства була відновлена. У повоєнний час завод нарощував виробництво продукції, переоснащувався, освоював нові види напоїв, які стали популярними не лише на теренах Житомира і України, а й колишнього СРСР та, навіть, усього світу (детально див. в Історико-архітектурній довідці, що додається).

Старий бульвар з комплексом фонтанів і благоустроєм
Містобудівний лінійний об’єкт для руху транспорту та розвинутою озелененою пішохідною алеєю
Перше бульварне кільце навколо середмістя передбачалося створити згідно з Генпланом Житомира, складеним Уільямом Гесте і затвердженим 2 травня 1827 р. Це кільце мало з’єднувати півколом береги річок Тетерів і Кам’янки по лінії приблизно нинішніх вулиць Шевченка, князів Острозьких, Лесі Українки, Короленка. Але у новому генплані 1847 р. (корекція 1853 р.) від ідеї кільця відмовились і ми бачимо лише його фрагмент у вигляді нинішнього Старого бульвару. Він був закладений у відповідності до нового Генплану Житомира лише на початку 1870-х рр. з ініціативи губернського секретаря Аполло Коженьовського (батька англ. письменника Джозефа Конрада) і на добровільні внески багатьох свідомих городян (в т.ч. дідуся видатного укр. композитора Бориса Лятошинського – Леонтія Лятошинського). Перед закладкою власне бульвару на його трасі була практично відсутня будь-яка забудова. Натомість ми бачимо великі шматки городів і подекуди садків. Лише у верхній частині ліворуч (на схід) ми бачимо вільно розташовані стайні жандармського управління (на місці нинішньої облполіції), а також хаотичну забудову в районі нинішнього Шодуарівського провулка. Вже на поч. ХХ ст. Територія міста вздовж Старого бульвару була порізана на численні садиби. Прворуч бульвару їх було 19, ліворуч – 16. Сам бульвар первісно складався з чотирьох частин (відрізків, бульварів), через що колись кожен відрізок мав свою власну неформальну назву «І Бульвар», «ІІ Бульвар» і т.д. З часом т.зв. «IV Бульвар» (або відрізок) увійшов як частина придбаного бароном Іваном Шодуаром маєтку, а потім – до Центрального міського парку, сам же бульвар до останнього часу мав статус вулиці і відповідні назви «вулиця Бульварна», «вулиця ІІІ Інтернаціоналу», «проспект Сталіна», «Пушкінський бульвар» (під час німецької окупації), з 1961 р. – «Жовтнева вулиця», потім «вулиця імені 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції». З 1988 р. – вже «Бульвар» але все ще «Жовтневий». І нарешті, у 1993 р. було затверджено сучасну адекватну назву «Старий бульвар». Насправді, Старий бульвар Житомира є одним з найстаріших і найошатніших в Україні. З перших років заснування він став місцем відпочинку житомирян, і місцем розташування найпрестижніших будівель і житла для місцевої еліти. Поступово садибну забудову на бульварі почали замінювати багатоповерхові житлові та громадські будівлі. В останній чверті архітектурне обличчя бульвару в основному сформувалось. Тут, зокрема виросли ошатний триповерховий прибутковий будинок купчихи М. Шапиро (на розі з вул. В. Бердичівською), велична будівля окружного суду, будинок Старосвєтських (на розі з Пушкінською), будинки І.О. Доманєвського, інж. Дов’яковського та інші ошатні особняки. За совєцьких часів в більшості з них (звільнених законними господарями свідомо чи примусово) розташувалися численні військові і карально-репресивні організації, в деяких – дитячі «хати» (садки). Коли проектувався Старий бульвар, він мав увійти до запланованого «Бульварного кільця» Житомира, як його південний сегмент. Інші – планувалося побудувати в обхід середмістя з виходом на р. Кам’янку в районі Польського кладовища. Але із запланованого вділося створити лише Старий бульвар.
Житомир, Україна

Вікаріат (запропонована назва: Будинок для ксьондзів)
Центральний Корпус (Картинна галерея) Житомирського обласного краєзнавчого музею
Будинок для ксьондзів; пенсіонерів; приїжджих до Житомирського вікаріату; а також для музею Житомирської дієцезії, каплиці, вітальні вікарія і дієцезійної зали.
До 1920 р. – використовувався за первісним призначенням; З 1920-х рр. – розташовувалися штаби військових частин. З 1941 по 1943 рр. – розташовувалися штаби німецьких військових частин та тилові організації Вермахту; З 1946 р. – Житловий будинок з комунальними квартирами, попервах – для військових; З 1967 – переданий Житомирському краєзнавчому музею під картинну галерею (але був зайнятий краєзнавчим музеєм, а унікальна галерея розташувалася лише в декількох залах); З 1970 – після реконструкції і прилаштування до нових функцій почав діяти Житомирський обласний краєзнавчий музей; З 2004 р. – Центральний корпус Житомирського краєзнавчого музею (Житомирська картинна галерея і тимчасово деякі краєзнавчі відділи).
Житомирський обласний краєзнавчий музей Житомирської обласної ради
Споруджений на місці колишнього жіночого католицького монастиря (XVIII ст.). Ці землі у XVIII–ХІХ ст. належали католицькій церкві, про що свідчить “Mapa Zytomierza 1781 r.” (див додатки). У середині ХІХ ст. на них передбачалось будівництво кам’яної будівлі римо-католицької консисторії (див. у додатках опорний план 1848–поч.50-х рр.). Нарешті, лише у 1909 р. на тут, на східному боці невеликого прикостьольного майдану (нині – Замковий майдан), праворуч від костьолу Св. Софії, було споруджено т.зв. «Будинок для ксьондзів», відомий сьогодні як Вікаріат. До 1920 р. будинок використовувався для потреб Житомирського вікаріату, для помешкань ксьондзів і пенсіонерів, як готель, а також для потреб дієцезії (музей, зала). Подвійним використанням будівлі (і дієцезією, і вікаріатом) пояснюється певна проблема з визначенням первісного призначення об’єкту як пам’ятки архітектури. З одного боку, це вікарний будинок, отож пам’ятка має називатися «вікаріатом»; з іншого – він слугував і самій дієцезії (музей, актова зала); з третього – офіційно будинок пам’ятки не належав ані дієцезії, ані вікаріату, бо споруджувався під назвою «Будинок для ксьондзів» громадським комітетом «Будівництва дому для ксьондзів». До комітету входили як представники католицької церкви, так і світська громадськість Житомира. Проте, цей будинок не був власністю Співтовариства взаємної допомоги католицьких священнослужителів, але йому дозволялося новобудовою користуватися для притулку пенсіонерів аж до будівництва такого ж власного. Таким чином, формально «Будинок для ксьондзів» побудований зовсім не ними, і не в першу чергу для них. Такий дуалізм ситуації пояснюється тодішнім (перше десятиріччя ХХ ст.) негативним ставленням влади в імперії до поляків і католиків, зокрема. Формально як пам’ятка архітектури об’єкт мав би називатися за першим призначенням і першою назвою: «Будинок для ксьондзів», але фактично його функції були набагато ширші і охоплювали інтереси всього вікаріату, а в деяких напрямках навіть величезної Житомирської дієцезії, що охоплювала терени Волині і південного сходу України аж до Херсонщини. Є також стилістична проблема. Семантично термін «вікаріат» означає другу ступінь в двоступінчатому управлінні дієцезією (єпархією). Тобто, якщо остання дуже велика, то вводиться вікаріат – проміжний ланцюг між єпископом і настоятелями костьолів (хоча на Волині буди ще й деканати). Вікарний єпископ (вікарій) – це свого роду «намісник» єпископа в окремій частині дієцезії. Але «вікаріат» і є ця частина. Таким чином, з одного боку вікаріатом не може бути якийсь будинок. З іншого – більш точного, адекватного терміну, який означає головну адміністративно-житлову будівлю на теренах даного вікаріату, що служить йому (подібно до, наприклад, консисторії в православних єпархіях). З огляду на сказане, можна, як виняток, погодитись з назвою пам’ятки – «Вікаріат». Що стосується власне будівельної історії пам’ятки, то вона надзвичайно завуальована. У великому фонді римо-католицької консисторії Житомирського облдержархіву не має жодного документа про будівництво або проектування цього об’єкту. На старих планах Житомира (фрагменти з них див. у додатках) в період з 1781 по 1998 рр. на місці Вікаріату показано якісь споруди подібного розміру, конфігурації та орієнтації. В одному випадку вони названі як такі, що лише проектуються (плани міста середини ХІХ ст.), але в деяких випадках позначені жовтим кольором (тобто, дерев’яні, ветхі – див. кольорові фрагмент старих мап). Але завжди як об’єкти, що належать «римо-католицькій консисторії», хоча такої інстанції в управлінні католицькою церквою не було. Її функції виконував т.зв. капітул і «офіс» його, говорячи сучасною мовою був костьольному будинку на Замковому майдані,3 (зберігся, пам’ятка архітектури, помилково вважався будинком католицької семінарії). Отож, з точки зору спадкоємності історія будівлі Вікаріату потребує до вивчення. Принаймні, однозначно зрозуміло, що вона виросла на землях Катедри, і, можливо, навіть, на якихось старих фундаментах. Що стосується об’ємно-планувального рішення Вікаріату, то воно було надзвичайно продуманим,з підпорядкування основних проектних рішень принципам функціонального зонування, що можна вважати світанком епохи ХХ ст. – епохи раціоналізму. Архітектурні рішення тут підпорядковані ідеї зручності і доцільності. А інженерні – сучасним вимогам і досягненням техніки. Будинок мав внутрішні санвузли і ванні кімнати (див. фотоілюстрації у додатку). Мав коридорне планування з двобічним розташуванням приміщень (але це не стосується ризалітів – вони жили окремим «планувальним життям». Тут, зокрема знаходились дієцезійна (актова зала) на 250 осіб, музей Житомирської дієцезії, помешкання ксьондзів, кімнати для гостей, пенсіонерів, покої вікарного ксьондза і, нарешті, домова капличка. Будинок був обладнаний каналізацією, водопроводом, електропостачанням, телефонним зв’язком. Все це не могло не привабити більшовицьку еліту, і його віддали не школі, інтернату або будинку престарілих, а силовим структурам. За совєтів в будинку знаходились штаби військових частин, а під час окупації – німецьких (чим пояснюється надзвичайно інтенсивний обстріл совєцькими військами саме Замкової гори під час визволення Житомира і, відповідно, величезні руйнування в цій частині міста). По війні в будинку були обладнані комунальні квартири (перш за все для військових), оскільки це давало змогу зробити коридорне планування з двобічним розташуванням приміщень. У 1967 будинок відселений і реконструйований. Більша частина приміщень дістали анфіладне планування, хоча збереглось і коридорне. Тут планувалося обладнати тільки експозицію Житомирської картинної галереї (власне, окремий Художній Музей). Але в партійних інстанція вирішили, що цього шикарного приміщення буде забагато тільки для одних картин, і вирішили розташувати тут історичну експозицію з акцентом на радянський період. 18 квітня 1970 року в новому приміщенні музею відбулося відкриття нової експозиції відділу історії та картинної галереї, як сказано в сучасному офіційному повідомленні: «у 2-х поверховому приміщенні колишнього католицького єпископа та його управи, збудованому у 1909 році». Хоча це був не єпископський будинок, а перш за все – вікарний. У1989 р. приміщення музею капітально відремонтовано з розрахунком розгорнути в ньому картинну галерею, яка була відкрита лише в червні 2015 р. після завершення чергового капітального ремонту і освоєння музеєм ще одного приміщення (будівля пам’ятки архітектури «Магістрат»), в якій має бути розташована основна краєзнавча експозиція.
Сосновий Майдан вулиця, Житомир, Україна

Житловий будинок (запропонована назва: Будинок, в якому народився академік Сергій Корольов)
Будинок- музей академіка С.П. Корольова в складі Музею історії космонавтики ім. С.П. Корольова.
Житловий приватний прибутковий будинок на дві квартири. (1898—1922)
За часів радянської влади: житловий будинок житлокоопу (1923-1941); Житловий будииок (1941—1970); Будинок-музей академіка Сергіл Корольова (частина будинку); Будинок- музей академіка Сергія Корольова (весь будинок, з 1977 р.). За німецької окупації: Приватний житловий будинок (1941—43)
Музей космонавтики ім.С.П.Корольова Житомирської обласної ради
Житловий будинок, в якому народився С.П. Корольов, розташований вздовж червоної лініі вулиці Дмитрівської. ІЗершим документально зафіксованим власі-Іикoм земельної ділянки була дворянка Олександра Василівна Архіпова, яка отримала ii у спадщину за духовним заповітом від 09.10.1874 р. 3 1897 р. садиба належала Ользі Купріянівні Яковлевій, яка близько 1898 р. збудувала на ній два дерев'яних будинки
та флігель. 21 липня 1905 l»- на публічних торгах садиба була придбана дружиною Инженер-капііана Свгеніею Федорівною Кохановою, яка здавала будинки в оренду. Будинок складався з двох окремих квартир з роздільними симетричними парадними
входами niJt даіііками на стовпчиках. 3 серпня 1906 р. по липень 1905 р. частину (ліву) будинку (4 кімнати) винаймала сім'я Корольових - Марія Миколаївна (уродж. Москаленко) га Павло Якович Корольов. Останній одержал призначегіня у Житомир на посаду вчителя словесності чоловічої гімназїі. Саме у цій квартирі 12 січня 1907 р. ііародився Сергійко Корольов — майбутній славетний конструктор ракетно-космічних систем. Іншу частину будинку в цей час займала родина викладача Другої чоловічої гімназїі А. i“. ’Гитова, дружина якого, Софія Северипівна, стала хрещенокі мат’ір'іо Сергія. У гlодальшому будинок націоналізований совсцькою владою. У січні 1977 р. На Dідзначення сімдесятиріччя з дня народження С. П. Корольова; після передачі музею i дpyroï частини будинку, був проведений його капітагіьний ремонт з реконструкцісю, повністю відновлено меморіальну квартиру та створено нову експозицlю про жизтевий i творчий шлях видатного конструктора. В 1 966 р. на фасаді укріплено меморіальну дошку з мармуру. D 1970 р. - замінена нового з cipoгo граніту (l08,5x54 см) з барельефним зображенням С. П. Корольова та гірисвятним написом.
Дмитрівська вулиця, 5, Житомир, Україна

Дитяча обласна лікарня (пропонується: «Очна лікарня князя Волконського В.В.»)
Житомирська обл., м. Житомир, Корольовський р-н , вул. Шевченка, 2
КУ «Центральна дитяча лікарня імені В.Й. Башека»
Приватна офтальмологічна лікарня ім. Володимира Вікторовича князя Волконського
1920—41 – Очна лікарня губернського (окружного, обласного) відділу охорони здоров’я; 1941—43 – тиловий військовий шпиталь Вермахту для військових з очними травмами і захворюваннями; З 1946 р. – міська дитяча лікарня і (частина приміщень) станція переливання крові; З 1956 р. – будівлю колишньої очної лікарні повністю зайняла міська дитяча лікарня.
Територіальна громада м.Житомира в особі Житомирської міської ради-землекористувач управління освіти Житомирської міської ради
Офтальмологічна лікарня (нині Житомирська міська дитяча лікарня) на 20 ліжок з домовою церквою при ній побудована в 1910–12 рр. на кошти предводителя дворянства Волинської губернії, власника великих маєтностей на теренах Волинської губернії, мецената, Володимира Вікторовича князя Волконського і добудована на кошти його сестри Надії Вікторівни графині Толстої (після 1914 р.). Володимир Вікторович знаходив час для громадської діяльності, він був членом багатьох губернських (в Житомирі) та Всеросійських (у Санкт-Петербурзі) благодійних та просвітницьких організацій, членом Руського зібрання. З 1891 року почесний мировий суддя Старокостянтинівського судового округу, обирався Старокостянтинівським повітовим (1896 — 1902 роки) та Волинським губернським (1902—07 роки) предводителем дворянства. 14 жовтня 1907 року Володимир Вікторович князь Волконський був обраний в Житомирі з'їздом землевласників Волинської губернії членом ІІІ Державної Думи, де входив до складу фракції правих, був членом комісії з питань недоторканності особи і державної оборони. Але для житомирян князь В.В. Волконський залишив по собі пам'ять перш за все не як титулований високопосадовець, а своїми благородними справами. Як свідчать документи Житомирського облдержархіву, у 1910 році на мальовничій околиці Поповці він придбав у земства земельну ділянку, а в 1912 році побудував на ній за свої кошти спеціалізовану лікарню для хворих на очі, яку всі ми тепер знаємо як головний корпус Житомирської об'єднаної міської дитячої лікарні. У 1910 році на будівництво князь Волконський пожертвував Волинському Земству 231 тисячу 900 рублів, з них 61 тисяча 900 готівкою. Лікарня офіційно була названа його ім’ям за вражаючий безкорисливістю та благодійністю вчинок. Частина грошей, 170 тисяч рублів, була в цінних паперах. Вони складали недоторканий фонд, на відсотки якого медичний заклад надавав населенню Волинської губернії безкоштовну офтальмологічну допомогу. У 1907 році Володимира Волконського було обрано депутатом Державної Думи від з’їзду землевласників Волині, через що опікуванням лікарні займалася його рідна сестра Надія, яка в свою чергу доповнила обладнання, а невдовзі власним коштом забезпечила будівництво при лікарні Свято-Пантелеймонівської церкви. Церква, її настоятель та служки утримувались на відсотки від 5 тисяч рублів церковного фонду, який теж створила княгиня Волконська. Офтальмологічна лікарня, що носила до більшовицького перевороту ім’я її засновника Володимира Вікторовича князя Волконського, продовжувала діяти й в совєцькі часи. Вона не входила до земських установ і продовжувала бути приватним лікувальним закладом. З 1920 р. увійшла до підпорядкування губернського відділу охорони народного здоров’я. Житомирська очна лікарня діяла до 1941 р. З дня відкриття лікарні Волконського, 20 жовтня 1912 року, головним лікарем був призначений Сергій (Саркіс) Михайлович Тер-Арутюнянц, асистент очної клініки медичного факультету Київського університету, який працював тут 45 років беззмінно – до останніх днів свого життя. Сергій Тер-Арутюнянц – непересічна особистість, засновник офтальмологічної служби на Волині, видатний діяч медицини, в совєцькі часи відзначений найвищою нагородою тих часів – орденом Леніна. Він був учнем, колегою і другом знаменитого вченого, хірурга, винахідника, поета та художника Володимира Філатова – засновника Одеського інституту очних хвороб і тканинної терапії. Жив доктор Тер-Арутюнянц з дружиною Варварою у приміщенні лікарні, де йому було виділено кімнати ще за часів Волконських. Крім головного лікаря Тер-Арутюнянца практикували фельдшер Я. Романчук та фельдшериця О.Сідлецька, дві сестри жалібниці та сім чоловік прислуги. В 1915 році у доповіді Земській Управі про підсумки трирічної роботи головний лікар повідомляв, що було прийнято 5 430 пацієнтів, які звернулись за медичною допомогою. У 1945–1957 рр. працював водночас і на посаді завідуючого очним відділенням 1-ї Житомирської міської лікарні. Завдяки його зусиллям обидва медичні заклади стали осередком розвитку офтальмологічної служби Волинської губернії, згодом – Житомирської області. Тут проводилися складні операції з вилущення халазіона, видалення птерігіума та внутрішнього очного стороннього тіла, розтин абсцесу повік, іфідентомії хворих з більмами, зняття катаракти, видалення слізного мішка, очного яблука тощо. Багато уваги приділяв боротьбі з трахомою, гонобленореєю у дорослих та новонароджених. З його ініціативи в Житомирі вперше було організовано профілактичний огляд населення, дотримання санітарно-гігієнічних умов за місцем проживання населення та на виробництві, налагоджено регулярний прийом хворих. Сергій Михайлович чудово володів діагностикою і оперативною технікою, готував і навчав професії молодих лікарів-офтальмологів. Багато років очолював науково-методичне товариство, викладав в учбових закладах, мав багато наукових робіт та доповідей. Успішній роботі очної лікарні сприяли тісні професійні та дружні стосунки зі знаним у Житомирі лікарем Гербачевським. Помер Сергій Михайлович у 1957 році. Тер-Арутюнянц виховав цілу плеяду лікарів-офтальмологів – житомирян, які успішно продовжили його справу як в Україні так і за кордоном: подружжя Котелянських в Австралії, лікарі Н. Балтремус, Є.Камінська, В.Перчук отримали визнання в Ізраїлі, А.Царенко – в США. Успішній лікарській практиці С.М. Тер-Арутюнянца було присвячено чимало похвальних публікацій в місцевій пресі. На жаль, ім’я цієї непересічної особистості досі не увічнено на фасаді тієї офтальмологічної лікарні, якій він віддав все своє життя. З листопада 1946 р. стаціонар міської дитячої лікарні нарешті отримав своє власне приміщення на вул. Шевченка,2, де з 1912 р. діяла офтальмологічна лікарня. Але частину приміщень цієї лікарні займала станція переливання крові. Після її переселення у нове приміщення по вул. Покровській, кількість ліжок в дитячій лікарні збільшилась до 150. Нарешті, в грудні 1975 р. відкрито новий корпус Центральної міської дитячої лікарні на 150 ліжок. З 1978 р. головним лікарем ЦМДЛ призначено Володимира Йосиповича Башека, який пропрацював на цій посаді 40 років. За його ініціативи в 2012 р. було завершено будівництво іще одного сучасного лікувального корпусу, впорядковано територію лікарні, оснащено її найсучаснішим медичним обладнанням. Таким чином вдалося, нарешті, розвантажити старий корпус лікарні як пам’ятку архітектури, а відтак – забезпечити її збереження.
Тараса Шевченка вулиця, 2, Житомир, Україна

Борису Лятошинському, пам’ятник
м. Житомир, сквер на вул. Бориса Лятошинського,5
Пам’ятник уродженцю Житомира, визначному діячеві національної і європейської музичної культури, композиторові Борису Лятошинському
Встановлено на честь 100-річного ювілею та в пам’ять про уродженця Житомира, видатного українського композитора і музичного педагога Б.М. Лятошинського на місці будинку, в якому народився композитор. В цій садибі мешкали його батько Микола Леонтійович – відомий житомирський громадський діяч і педагог та дід – Леонтій Леонтійович – Житомирський міський лікар. Лятошинський Борис Миколайович (1895 – 1968) – український композитор, диригент, педагог, народний артист України. Навчався в 1-й та 2-й чоловічих гімназіях Житомира. У 1918 закінчив Київський університет, 1919 – Київську консерваторію; з 1935 – її професор, 1935 – 1938 та 1941 – 1944 – професор Московської консерваторії. Твори: опери – "Золотий обруч" (1930), "Щорс" (1938, 1968), 5 симфоній, 3 симфонічні поеми, сюїта "Тарас Шевченко" (1952), "Слов'янський концерт" (1953), камерно-інструментальні ансамблі (1942), кантата "Заповіт" (1939), фортепіанні п'єси, романси, музика до кінофільмів ("Тарас Шевченко", 1951, ін.). Ім'я Лятошинського присвоєно Київському камерному хору, Харківському музичному училищу, Житомирській музшколі №1. Державна премія (1946). Державна премія ім. Т.Г. Шевченка (1971). В приміщенні Житомирської музичної школи №1 ім. Б.М. Лятошинського (неподалік пам’ятника) діє народний музей композитора Бориса Лятошинського.
Бориса Лятошинського вулиця, 5, Житомир, Україна

Водонапірна башта Водонапірна вежа ( назва пропонується )
До 1963 – Водопровідна вежа міського водогону; з 1963 – не використовувалася; 1983/84 – реконструкція, переобладнання і здійснення прибудов по першому поверху; 1984–96 – кафе «Ювілейне» («Вежа») з 1988 – власність Управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Житомира
Комунальна установа "Агенція розвитку міста" Житомирскої міської ради
У квітні-травні 1894 року на засіданні житомирської міської управи було розглянуто і прийнято проект водозабезпечення міста, розроблений київським інженерним бюро “Сотрудник”. До нього входили: спорудження насосної станції на березі річки Тетерів, водопровідної мережі і, нарешті, водонапірної вежі на Пушкінській вулиці біля міського театру. Чому місцем для вежі обрали саме Пушкінську? Справа в тім, що це одна з найвищих точок центральної частини міста. А чим вища вежа відносно інших споруд міста, тим більший тиск води у мережі, що важливо і для гасіння пожеж, і для абонентів віддалених дільниць водопровідних магістралей. Справді, якщо стати на протилежному березі Тетерева і подивитися на сучасну панораму міста, то, незважаючи на численні висотні новобудови, стара водонапірна вежа продовжує домінувати у силуеті міста, хоч висота її сягає 31 метра (трохи вище 10 поверхів). Звичайно, для тодішнього Житомира, 100 років тому такого десятиповерхового “хмарочоса” на тлі основної маси одно- двоповерхових будинків (лише подекуди були 3-4-поверхові) цілком вистачало. Адже до 22 метрів власної висоти вежі додавалося з десяток метрів в різниці відміток місцевості, де височіла башта, відносно основної території міста. Втім у домінуванні вежі над центром міста легко переконатися, подивившись на знімок, зроблений з її даху на початку 1900-х років, який вміщується на попередній сторінці. На першому плані добре видно сучасні вулиці Дмитра Донцова та Театральну. Та й сьогодні така панорама з вежі є не менш захоплюючою, а тут цікава з точки зору порівняння. місць, що домінують над довкіллям, а відтак, придатних для будівництва водонапірної вежі, не так і багато. Якщо врахувати, що вежа має бути у відносному геометричному центрі міста та й неподалік водопровідної насосної станції, то стає зрозумілим вибір нашими предками Петровської гори. а чому вежу не побудували на Замковій горі? Вона ж в самому центрі міста! Справа в тому, що ця гора на 10 метрів нижча (в абсолютних відмітках) від сусідніх Охрімової та Петровської. До того ж, Петровська – найближча до насосної станції, яка була споруджена водночас із вежею на березі Тетерева побіля легендарної “Голови Чацького” (сучасна адреса: набережна Під Скелями, 54). Тепер тут розташоване підприємство “Міськсвітло”. І все ж, вежа не зайняла найвищу точку Петровської гори, і це добре видно зі схеми, вміщеної на попередній сторінці. Вершина знаходиться у подвір’ї сучасної фармацевтичної фабрики на Лермонтовській вулиці. Вежа споруджена північніше цієї точки на 150 метрів і нижче неї на два з половиною метри, але в якому чудовому місці! Очевидно, саме ландшафтні аргументи переконали авторів проекту у доцільності розміщення вежі на розі Пушкінської і Лермонтовської вулиць, переваживши інженерні вигоди. Звичайно, місце біля театру вигідне й тим, що ця ділянка землі не знаходилась у приватній власності і належала місту, отож її не треба було викуповувати. На знімку (вгорі) праворуч театру ми бачимо на місці вежі невеличкий міський садок. 8 серпня 1895 року губернська газета “Волынь” повідомила: “Постройка давно ожи-даемого в городе Житомире водопровода, составляющего насущнейшую потребность города начинает осуществляться. Сегодня состоится закладка фундамента водопровод-ной башни, выемка для которого уже сделана”. Але будівництво вежі та інших споруд водопроводу стриму-валося дефіцитом коштів. І тоді у міській управі вирішили випустити спеціальну “Житомирську водопровідну позику”. Після отримання довгоочікуваного дозволу з Міністерства внутрішніх справ, бланки облігацій позики замовили в листопаді 1895 року в одній з друкарень Риги. Вже у січні 1896 року Житомирська міська управа отримала 510 білетів позики вартістю в 100, 200, 500 та 1000 рублів на загальну суму 200 тисяч рублів. Облігації були гарно оформлені, незважаючи на велику вартість, їх швидко розкупили. Виручені гроші надійшли до міської казни. З весни 1896 року роботи на спорудженні об’єктів водопроводу відновили знову. Як свідчить архівний документ “Ведомость дополнительным работам, сде-ланным при постройке водопровода по распоряжению водопроводной комиссии”, в травні комісія визнала за доцільне замінити цегляний цоколь вежі гранітним. Отож, весною 1896 року вежа ще не піднялася із землі. В акті під № 3 згаданої вже водопровідної комісії читаємо, що підряднику дозволяється після вирівнювання фундаментів під ватерпас розпочати будівництво цоколя з бутового каменю з подальшим облицюванням його тесаним каменем. Цей запис датується травнем 1896 року. Підрядником на спорудженні водопроводу і, зокрема вежі, була Варшавська будівельна фірма Држевецького та Єжиоранського. Підписи й пропозиції С. П. Држевецького ми знаходимо на численних архівних документах, що стосуються будівництва вежі. Спорудження вежі тривало понад два роки, обійшлося місту в 24 тисячі 749 рублів 55 копійок. Роботи були в основному завершені весною 1898 року. Щоправда, ще в грудні 1897 року водопровідна комісія направила А. К. Єншу та М. А. Лібровичу запит щодо відступу будівельників від проекту, які застосували для цегляної кладки цементний розчин “1:5” замість “1:3”, тобто значно слабкіший ніж передбачалось. В січні 1898 року компетентна комісія постановила, що відхилення від проекту справді мали місце, бо “подлинная смета” (тобто, проект) була будівельниками отримана вже після спорудження об’єкту. Вони ж бо користувалися “пояснительною запискою”, де міцність розчину передбачалась меншою. Проте, фундамент та стіни вежі цією ж комісією були визнані міцними. Все літо 1898 року продовжувались роботи. У верхній частині вежі, підсиленій конструктивно чотирма кутовими великими і шістьма проміжними контрфорсами (див. на знімках), на висоті в 19,96 м. було встановлено два накопичувальних баки, кожний ємкістю по 100 кубометрів води. 4 листопада 1898 року об’єкти водопроводу прийняла спеціальна комісія міської управи. В акті зазначалося, що будівлі споруджені згідно з планами, міцно та з матеріалів належної якості. Але не обійшлося без зауважень. І яких! Комісія виявила, що новоспоруджена житомирська вежа – родичка... знаменитої Пізанської башти. Ви вже, напевне, здогадалися, що йдеться про якийсь нахил будівлі. Саме так. Вимірювання спеціалістів показали, що вежа “киває” в бік заходу (тобто в напрямку Мальованки). Центральна вісь споруди вгорі відхиляється від вертикалі на 7 сантиметрів. Щоб перевірити, чи вежа не падає, члени комісії вирішили здійснювати протягом кількох років контрольні вимірювання (навесні і восени). На значній висоті був прикріплений висок з відміткою проти першої позначки. Але нахил не збільшувався. Очевидно, він був спричинений не горизонтально влаштованим фундаментом або нерівномірною природною просадкою будівлі, що поступово припинилася або, швидше всього, відхиленням від вертикалі під час зведення стін. Адже місцевим будівельникам бракувало досвіду у спорудженні будівель подібної висоти.10 грудня 1898 року комісія, що приймала міський водогін, висловила ряд зауважень. По-перше, вона сумнівалася, чи витримають водонакопичувальні баки морози (хоча вежа опалювалася циркуляційними печами, а баки були “одягнуті” у дерев’яну обшивку). Потрібно було також влаштувати покажчики рівня води у баках. 9 січня 1899 року вежа у комплексі інших споруд була введена в дію. Вона є однією з найвизначніших пам’яток промислової архітектури України другої половини 19 ст., що збереглися до сьогодні. Оглядовий майданчик вежі знаходився на висоті 29 метрів, що служив своєрідним "пунктом спостереження". Спершу тривалий час вежа "працювала по сумісництву" пожежною каланчою. На її верхньому майданчику цілодобово вартували чергові пожежники. Помітивши вогонь або дим, вони вмикали потужну дугову лампу (500 ватт), що знаходилась на даху надбудови вежі на висоті 31 метр. Включений прожектор сигналізував жителям про пожежу в місті і забороняв, доки він не виключиться, набирати воду з кранів, аби вся вода використовувалася для гасіння вогню. На старих знімках вежі видно, що надбудова, крім ліхтаря, увінчувалася флюгером на шпилі, який, очевидно був частиною метеопосту, обладнаного на цій висоті в центрі міста. В наступні десятиріччя саме завдяки своєму "зросту" , коли роздмухувалася шпигуноманія, надбудову на вежі почали знову використовувати як пункт спостереження, але тепер вже не за пожежами, а за можливими літаками-шпигунами уявного противника. На даху вежі вдень і вночі цілодобово чергували спостерігачі. У разі появи ворожого літака вони мали увімкнути потужну сирену. Про її присутність на даху надбудови говорить лаконічний запис автора проекту реконструкції вежі: "використовуючи існуюче перекриття, виконати поелементну заміну дерев'яних частин купола, що стали непридатними, ферм та кружал настилу з дошок, дерев'яної обшивки. Реставрувати видовий майданчик, виключивши навіс для сирени". Забігаючи наперед, скажу, що видовий майданчик і малий купол, на жаль, не було реставровано. А от "навіс для сирени" справді вже не відновлювали, як і саму сирену. Але не тільки радянські спостерігачі користувалися вежею на Пушкінській. Автор проекту реконструкції вежі архітектор Андрій Пасічник бачив перед початком реконструкції на отинькованих стінах вежі багато написів, зроблених вугіллям німецькою мовою у готичному стилі. Поруч з написами хтось досить майстерно виконав малюнки, що, як і написи підкреслювали жахливу тугу солдата за протилежною статтю. Це історія вежі до її реконструкції у 1983/84 рр. В результаті реконструкції до 4-х основних поверхів вежі додалося чотири проміжних (антресольних) поверхи, на яких обладнали кафе і допоміжні приміщення на 50 посадочних місць, а в стилізованій прибудові – кухню, підсобні приміщення, мисливську залу тощо. На північному фасаді було змонтовано евакуаційні сходи з проміжними майданчиками, а внутрішні двомаршеві сходи замінено на гвинтові.

Польське (Католицьке) кладовище
Польське (католицьке) кладовище у Житомирі є цінної пам’яткою історії, монументального та садово-паркового мистецтва, архітектури і, нарешті, унікальним католицьким некрополем, де поховано багато визначних осіб, життя і діяльність яких високо поціновані у всій Європі.
Кладовище знаходиться у західній частині міста, головний вхід до нього виходить на Руднянський майдан. Кладовище засновано наприкінці XVIII ст. Територія кладовище огороджена з трьох боків цегляним муром, із заходу – повільно переходить схилами до берегів річки Кам’янки. З південного боку частково межує з лютеранським (німецьким) кладовищем.
У другій половині XVIII ст. (вірогідно, 1779 р.) з причини заповнення старого католицького кладовища на Охрімовій горі було порушено питання про заснування нового католицького кладовища. Вибір місця для нього зупинився на західній околиці міста – Рудні. У цій підвищеній і сухій місцевості на лівому березі р. Кам’янка, праворуч старої Руднянської дороги на с. Барашівку, й вирішили заснувати нове кладовище. Перші відомості про некрополію на Рудні знаходимо у візитації від 5 листопада 1799 року. Територія кладовища була визначена у 1799 році площею 9 десятин (9 га). Має форму багатокутника, витягнутого з півдня на північ. Але фактично на той час некрополія займала набагато меншу площу.
Територію, відведену під кладовище, раніше, очевидно, займав суцільний сосновий ліс, що засвідчують дерева віком понад 200 років, що ростуть і по нині в межах кладовища. Більш пізні історичні свідчення про кладовище маємо з його плану за 1888 рік, виявленого автором цих рядків у 1993 році у картографічному відділі Центральної Наукової бібліотеки ім.. В.І. Вернадського Академії наук України (м. Київ). Відомо, що тоді до 9 десятин існуючої території було додано ще одну десятину для нових поховань. На плані її автором, міським землеміром Ф. Пронєвичем, нанесено 246 найцінніших поховань та експлікацію до них, де вказано прізвища похованих, що, до речі, виключно польськими.
До кладовища веде головний вхід – великі ворота, що виходять на Руднянський майдан, складені з двох мурованих із цегли обтинькованих пілонів, між якими знаходяться двокрильні гратовані ворота. В пілонах з обох сторін – вузькі хвіртки для пішоходів, які замикаються однокрильними гратованими дверима. Непропорційно високі чавунні хрести увінчують ці два пілони.
У межах кладовища знаходяться архітектурні об'єкти: каплиця Св. Станіслава Єпископа і Мученика, дві катакомби, збудовані у 1841 – 1846 у класицистичному стилі, муровані з цегли. Спочатку на її місці знаходилась дерев’яна каплиця, розібрана 1840 року.
Катакомби 1 знаходяться за цвинтарною брамою, ліворуч. Побудовані у 1907 з цегли та обтиньковані. 32 трунні ніші знаходяться на 2-х ярусах. Катакомби ці впорядковані і знаходяться у доброму стані. Катакомби ІІ у гіршому стані. Вони знаходяться в близькому сусідстві каплиці на західному схилі узгір'я, використовувані як запліччя. Побудовані у 80-х рр. ХІХ ст. з цегли, були обтиньковані. В них є 124 трунні ніші поміщені у дві шеренги одну над одною, об'єднані стрімкими сходами. Нині усі трунні заглиблення відкриті й порожні.
У 1976-1982 кладовище було закрите, хоча поховання здійснювалися, без інформацій про те, хто і коли помер. 1994 – 1995 проведена інвентаризація цвинтаря, заінветаризовано 2200 пам'ятників. Кладовище із самого початку поділене на сектори (їх нумерація і кордони час від часу змінювалися). Назви секторів і їх кордони позначені спеціальними чавунними стовпчиками з табличками, з яких до наших днів вцілів лише один.
У секторах надгробки переважно кам'яні та металеві. Кам'яні нагробки виготовлені з граніту, лабрадориту та габро. Більшість старих кам'яних нагробків представляють дві моделі: "хрест на пні дерева" і "хрест на скельках".
Найстарішим пам’ятником на кладовищі є надгробок Юзефіни Скальковської (1816) з пам’ятником у вигляді круглого постаменту з відсутнім на сьогоднішній день елементом вгорі, встановлений стараннями сина померлої Аполлона Скальковського – уродженця Житомира, видатного українського вченого, дослідника історії Запорізької Січі, академіка РАН. Наступний за хронологією пам’ятник Яна Зубаського (1819 рік) з типовим надгробком «Хрест на пні».
Абсолютна більшість з числа інвентаризованих на цьому кладовищі 2222 могил оздоблені гранітом, лабрадоритом, габро і менша – мармуром. Отож, за матеріалом надгробків і пам’ятників житомирське кладовище вже є унікальним на терені не лише України, а й Європи.
Серед фігурних скульптур зберігся надгробний пам'ятник на могилі М. Пєшковської (1875 – 1903) у вигляді великої різьбленої фігури ангела, що стоїть навколішки при хресті, виконана з білого мармуру. Сектор "Е", могила № 1686. Скульптура з білого мармуру встановлена на могилі Єжи Олізара (1858 – 1913), внука сенатора каштеляна Королівства Польського Нарциза Олізара. Сектор "В", могила № 80. Лише на невеликій кількості нагробних пам'ятників є позначки каменярських майстерень. Найбільша кількість нагробків із збереженими позначками виготовили в скульптурної майстерні Генріха Олішкевича, почесного громадянина Житомира, автора пам'ятника О.С. Пушкіна в Житомирі. Серед пам'ятників цієї майстерні є роботи з білого мармуру, зокрема родини Жураковських (сектор "D", могила № 172). На кладовищі знаходяться два пам'ятники з позначкою майстерні у Кам'яному Броді. Це пам'ятники: Юліуша Зарембського, уродженця Житомира (1854 – 1885), відомого композитора і піаніста (сектор "Т", могила № 1140) та родини Любєнєцьких (сектор "Р", могила № 2044), виконані з лабрадориту, належать до найбільших на кладовищі. Вони прикрашені геометричними формами. Один із кращих металевий нагробок, присвячений пам'яті Ельжбети Урбановської, померлої у 1854 (сектор "Е", могила № 1504). Нагробок у формі п'ятиметрової вежі, спорудженої з чавунних, частково ажурних елементів – зразок неоготичного стилю. Пам'ятнику загрожує руйнація. На кладовищі поховано багато видатних людей. Серед них художник Леонард Страшинський, лікар, колекціонер Едвард Галлі (що передав університетам Польщі унікальну власну бібліотеку), генерал-майор В.В. Качинський. Нагробок на могилі Юліуша Зарембського взято на державний облік, при головній алеї поблизу костела, сектор "Т" № 1140. Нагробок з лабрадориту, складається з тумби, чотирьохступінчатої підстави, цоколя та хреста. Могила В.В. Качинського сектор "О", могила № 152. Віктор Вікентійович Качинський (1836 – 1895) генерал-майор, дворянин Віленської губернії, учасник Кримської війни 1853 – 1856. Відзначився у Дунайській кампанії 1854 та під час оборони Севастополя. За бойові заслуги нагороджений чином підполковника и орденом Св. Володимира 4-го ступеня з бантом. З 1885 – полковник, з 1890 – генерал-майор. Похований у склепі. Могила (№ 261) Леонарда Страшинського сектор "F". Леонард Страшинський (13.01.1828 – 1879), художник, у 1855 закінчив Імператорську академію мистецтв у С.-Петербурзі, з 1862-її академік. Тривалий час жив у Варшаві, останні роки – у Житомирі. Писав портрети та жанрові твори, працював у галузі літографії. Серед творчого доробку – альбом з видами Житомира та його околиць. На могилі встановлений хрест на цоколі. Обидва елементи з червоного граніту.
Авторами найкращих пам’ятників на кладовищі є відомі житомирські майстри: вже згаданий Генріх Олішкевич, а також Вацлав Длоугі (автор аттику на будівлі Мавзолею Лєніна і і багатьох гранітних прикрас на будівлі університету ім. Ломоносова, набережних у Москві); де Бекю, Роман Любовецький та ін. Більшість зі створених ними пам’ятників і надгробків є справжніми витворами мистецтва.
Руднянський майдан, 8, Житомир, Україна

Будинок школи, в якій навчався М.І. Очерет — Герой Радянського Союзу Будинок вчительської семінарії, загальноосвітньої школи ( назва пропонується)
Житомирська обл., м. Житомир, Корольовський р-н , вул. Бориса Лятошинського, 14
Навчальний корпус гуманітарної гімназії № 23
1920 – Семирічна трудова школа №23; 1951 – Середня школа №23 2000 – Гуманітарна гімназія №23
Міська гуманітарна гімназія ім.М.Й.Очерета № 23
З 1864 р. тут діяло Житомирське єпархіальне чоловіче училище, реорганізоване в 1912 р. у чоловічу вчительську семінарію. На той час семінарія являла собою цілий комплекс. До нього входили власне навчальний корпус (пам’ятка під охоронним №23), господарські та житлові будівлі для персоналу, а також пансіон (гуртожиток) для семінаристів, побудований у 1910-х рр. Останній зберігся в автентичному вигляді, але ще в 1920-х рр. відійшов до військового відомства. Його добре видно на другому плані поруч з нинішнім історичним корпусом гімназії, але за високою бетонною огорожею. В семінарії навчався майбутній академік АН УСРР, УРСР знаменитий вчений-геолог Володимир Гаврилович Бондарчук. Викладали відомі педагоги професор Павло Постоєв, Петро Абрамович, Орест Фотинський, митрополит УАПЦ Никанор Абрамович, Самійло Підгірський, священник Адріян Пурієвич. Тут, в батьківській службовій квартирі останнього жив уродженець Житомира, видатний вчений фізіолог рослин, професор Костянтин Пурієвич. З вересня 1920 р. семінарія була остаточно закрита і перетворена на одну з найбільших (серед решти 72 шкіл Житомира) семикласною трудовою школою під №23. У 1924 р. в ній працювало 19 вчителів, навчалось 368 учнів. Тут, зокрема, викладали відомі житомирські педагоги Йосип Чеховський, Віра Ненадкевич та ін. Першим директором школи №23 (до злиття в серпні 1924 р. зі школою №24, яка розташовувалась поруч в націоналізованих приватних будинках) був Євген Гловачевський. Таким чином, з 1924 р. територія школи №23 являла собою декілька об’єднаних міських садиб. Після з’єднання з школою №24, 23-я школа займала три кам’яних та дерев’яних будинки загальною площею 798 кв. м. Через три роки (1926) в школі №23 вже навчалось 865 учнів. Окрім названих вище, тут викладали Олександр Базилевич,Купріян Глібко, Л. Абрамович, А. Косенко (дружина композитора Віктора Косенка) та ін. У ті роки учнями в школі були немало відомих згодом юних житомирян. З 1934 до 1941 в школі навчався Михайло Йосипович Очерет (1926 — 44) — Герой Радянського Союзу (з 31.05.1945). Народився в Житомирі. Закінчив 7 класів 23-ї середньої школи. У діючій армії з жовтня 1944 В бою 8 лютого 1945 на р. Одер ціною власного життя сприяв виконанню бойового завдання. Звання Героя присвоєно 31 травня 1945 посмертно. В 1965 р. на будинку школи укріплена дошка з сірого мармуру (0,8 х 0,6) з присвятним написом. У передвоєнні роки разом з Очеретом в школі навчався майбутній видатний математик, академік РАН Ігор Шафаревич. Кандидатську дисертацію захистив у 19, докторську – у 23 роки. В 36 років отримав Ленінську премію за цикл робіт з вирішення зворотньої задачі теорії Галуа над полями алгебраїчних чисел. Працював разом із А. Сахаровим над математичним супроводом Атомного проекту. Тоді він вже був обраний членкором Академії наук СРСР. Академіком РАН його обрали в 1991 р. Видатний житомирянин І.Р. Шафаревич був також Членом Лондонського Королівського товариства, Американської академії мистецтв і наук, Німецької академії природодослідників, Національної академії (Італія) та ін. Широко відомим в світі І.Р. Шафаревич став як дисидент і правозахисник в одному ряду із Сахаровим і Солженіциним. Хоча, з іншого боку, відстоював як публіцист, своєрідні погляди на суспільне життя. Помер в лютому 2017 р. на 93 році життя. Вже у повоєнні роки школа №23 дала суспільству й свого, українського дисидента – письменника незламної долі Євгена Концевича. Євген Васильович Концевич народився 5 червня 1935 р. в с. Млинище неподалік Житомира. Рятуючись від голоду, 1947 року родина К. переїхала до Житомира. Навчався тут в школі №23. У віці 17 років, невдало пірнувши у р. Тетерів, зламав хребет і втратив здатність самостійно пересуватися. Заочно закінчив середню школу і 1963 вступив заочно до Житомирського педінституту (нині університет). В 1964 після видання збірки новел «Дві криниці» вступає до СПУ. Визначну роль у становленні Євгена як майстра слова зіграв Борис Тен. У 1960-70-х переслідувався КГБ «за зберігання та читання антирадянської літератури». Двічі виключали з СПУ. Був у ній залишений, але без допуску на сторінки преси. В 1999 нагороджений всеукраїнською премією в галузі літератури й мистецтва ім. І. Огієнка. Користувався величезною повагою в колах української інтелігенції. Помер 21 липня 2010 в м. Житомирі. У гімназії №23 створено кімнату-музей Євгена Концевича. На фасаді старого корпусу в 2015 р. відкрито меморіальну дошку (авт.– худ. О. Славова, арх. Г. Мокрицький). Серед випускників школи не менш видатною особистістю є іще один славний син України – талановитий поет-пісняр Вадим Крищенко. Вадим Дмитрович Крищенко народився 1 квітня 1935 в Житомирі. Дитинство минуло на берегах річки Хомори у бабусі з дідусем у селі Глибочок Баранівського району на Житомирщині. В повоєнні роки батько працював у Житомирі директором школи №1, потім — у школі № 23, яку й закінчив Вадим. У 2011 тут відкрито клас-музей Вадима Крищенка. Писати вірші почав ще в школі. Закінчив факультет журналістики КДУ, відвідував літературну студію, де старостою був Василь Симоненко. Працював журналістом. У 1963 побачила світ перша збірка поезій «Тепла прорість». Неперевершеними виконавцями пісень поета були Н. Яремчук і Р. Кириченко. В.Д. Крищенко – видатний сучасний український поет-пісняр. Професор. Заслужений діяч мистецтв України (1995), Народний артист України (2007), заслужений працівник культури (1985), член НСП України (1972), лауреат численних літературно-мистецьких премій. Лицар багатьох державних нагород. Автор 30 поетичних збірок, понад 300 пісень. Тим не менше, Володимир Дмитрович знаходить час для своєї «малої батьківщини» і залюбки навідується до Житомира, не оминаючи свою першу Alma mater. Нарешті, фасад історичної будівлі цієї гімназії прикрашає меморіальна дошка – відомому українському баскетбольному тренерові, заслуженому майстру спорту СРСР Геннадію Семеновичу Чечуро (1939 – 2000). Практично всю свою кар’єру Чечуро провів у київському СКА. Грав за різні збірні: Києва, України, СРСР. На Спартакіаді народів СРСР 1963 року збірна України, багато в чому завдяки Чечуро, який блискуче провів ключовий поєдинок з командою Грузії, зайняла друге місце. У 1967 р., Чечуро був запрошений до збірної СРСР, яка виграла чемпіонат світу в Уругваї. Він стає чемпіоном світу і заслуженим майстром спорту. Після закінчення ігрової кар’єри Чечуро повернувся в СКА, де працював на тренерських та адміністративних посадах. В останні роки він був президентом БК ЦСКА. Йому вдалося відродити колишню славу армійського клубу, залучити до лав команди найкращих українських гравців. При серйозних фінансових проблемах армійцям вдалося гідно виступити і в чемпіонаті України, і в Кубку Корача. Меморіальну дошку на фасаді старої школи відкрито у 2012 р.

Катакомби Польського кладовища
Катакомби із трунними похованнями в нішах
Будівництво почалось після 1888 р. і велось в міру заповнення схилу трунними похованнями до поч. ХХ ст.

Житловий (прибутковий) будинок А. Аршенєвського
м. Житомир, вул. Михайла Грушевського, 9
Прибутковий житловий будинок з магазином (1905 - до поч. 1920-х рр.) квартира та службові приміщення штабу 5-ї артилерійської бригади (до 1917 р.).
За часів радянської влади: Різні організації та квартири (до 1944 р-); Бібліотека для дітей та юнацтва (з 1950- хрр.); Обласна бібліотека для юнацтва (з 1973- х рр-);
Споруджений на вул. Михайла Грушевського,9 (колишня Іларіонівська) 1904-05 рр.
Розташований в системі рядової забудови однієї з центральних магістралей міста, що
дублює Київську вулицю. Побудований як міський будинок родини місцевих дворян
бр. Андрія і Миколи Аршенєвських у власній великій садибі, яка мала у приміському
селі Крошня (нині район в північній частині Житомира) великий маєток, особняк
(нині територія агроекологічного коледжу) та кар’єр, на якому видобували камінь
для мощення вулиць Житомира. Північну частину садиби на Іларіонівській
обмежував провулок, який по діагоналі з’єднував вулиці Покровську та Степана
Бандери (назви сучасні), і який називався «провулок Аршенєвського». За совєтів
перейменований на Автомобільний, в 1970-х рр. забудований і топографічно зник.
На сьогодні в садибі Аршенєвських вцілів лише головний будинок, в якому
розміщується обласна юнацька бібліотека. До 1917 р. в будинку приміщення
орендували поліцейська частина та штаб 5-ї артилерийської бригади.
Михайла Грушевського вулиця, 9, Житомир, Україна

Комплекс Монументу Слави (пропонується «Монумент Слави»)
м. Житомир, південно-західна частина середмістя, вул. Чуднівська, 51–67
Вулиця Чуднівська, №51-67. Монумент Слави – меморіальний архітектурно-монументальний комплекс (остання чверть ХХ ст., арх., іст.). Споруджено у 1978–79 рр. на честь 35-річчя з часу визволення Житомирської області від німецько-нацистських загарбників. Емоційне сприйняття пам'ятника підсилює гуркіт води двадцятиметрової греблі, що знаходиться неподалік. Скульптори Інна Коломієць, Георгій Хусід, архітектори І. Іванов, Анатолій Ігнащенко, Петро Перевозник. З просторої еспланади, в центрі якої височіє Монумент, відкривається захоплююча панорама історичної частини міста.

Надмогильний пам’ятник на родинному склепі Єжі Олізару
м. Житомир, м-н Руднянський, 8. Польське (Католицьке) кладовище
Пам’ятник споруджено на родинному склепі Олізарів. Тут поховано Єжі Олізара (1863 – 1913) – нащадка відомого польського державного і громадського діяча Нарциза Олізара.

Будинок пожежного відділення («Зернопродукт») (пропонується: «Житловий будинок пожежників»)
Житомирська обл., м. Житомир, Богунський р-н , м-н Перемоги, 8
У 1980-2000-х рр. на першому поверсі – «Зернопродукт»; на 2–3-му – квартири; З 2012 р. – на всіх поверхах – офіси Житомирського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області.
Житомирський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Житомирської міської ради
Будинок споруджений в історичному центрі міста неподалік пожежного депо в 1912 р. за рішенням міської управи для сімей членів пожежної команди. Наданий управою майданчик для будівництва був стиснутий з усіх боків забудовою і мав форму неправильного трикутника, тому архітектор «вписав» новобудову у виділений земельний майданчик найбільш раціонально, повторивши в плані будівлі конфігурацію ділянки. Через це будинок має в плані форму «серця». Разом з тим, незвична полігональна форма «будинку-серця» стала приводом для місцевої народної творчості, згідно з якою, зокрема, будинок був не житлом для пожежників, будинком розпусти (хоча такий аж ніяк не міг розташовуватись поруч з православним собором). За іншою версією, будинок дивної форми спорудив один із безнадійно закоханих житомирян в пам’ять про свою кохану жінку, яка не відповідала йому взаємністю. Та ці легенди не відповідають дійсності. Будинок споруджений поблизу пожежної частини в умовах щільної забудови середмістя на вільній ділянці трикутної конфігурації, викупленій для нього управою. Тому, заради ефективного використання майданчика під забудову, було задано оптимальну конфігурацію запроектованого будинку – теж трикутну, що нагадувала в плані «серце». пов’язані різноманітні легенди, які приписують його особливостям, про що йшлося вище. Насправді, як бачимо, причина полігональності (у вигляді «серця») крилася у топографії придбаної для будинку земельної ділянки. Насправді, будинок у плані – семигональний. Шість кутів відкритих і один – закритий. Будинок за весь час існування в основному використовується як житловий, багатоквартирний. На першому поверсі тут розташовувалася фірма «Зернопродукт», раніше діяло відділення ощадкаси. Тепер будинок повністю займає Житомирське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.
Перемоги майдан, 8, Житомир, Україна

Домбровському Ярославу, пам’ятник
Пам’ятник уродженцю Житомира, визначному діячеві польського національно-визвольного руху та Паризької комуни Ярославові Домбровському
Встановлено в пам’ять про уродженця Житомира, визначного діяча польського національно-визвольного руху, керівника збройних сил Паризької комуни генерала Ярослава Домбровського до 100-річчя Паризької комуни у квітні 1971 року. Ярослав Домбровський – визначний діяч польського національно-визвольного руху, був ув’язнений за царату у сумнозвісній петербурзькій в’язниці «Крести». Здійснив вдалу втечу, у 1871 р. очолив Збройні сили Паризької комуни і загинув на її барикадах 20 березня 1871 р. Був похований на паризькому кладовищі Пер-Лашез.
Ярослав Домбровський провів перші роки життя в будинку №10 по Малій Бердичівській, що винаймали (за іншими даними – володіли ним) їх батьки у бр. Масловських. Ярослав народився в цьому будинку13 листопада 1836 р. Тут і промайнуло дитинство Ярослава. У юнацтві Я.В. Домбровський залишив Житомир і поїхав на навчання до Брест-Литовського кадетського корпусу. Відтоді розпочалася його військова кар’єра, що завершилася на паризьких пагорбах Монмартра, звідки він і пішов у Вічність.
Згоди майдан, Житомир, Україна

Заїжджий двір (пропонується: «Прибутковий будинок»)
Житомирська обл., м. Житомир, Богунський р-н , вул. Ольжича, 15 (насправді вул. Ольжича,13. В документах на право власності на об’єкт житлової нерухомості вказано не вірну адресу «Вул. Старовільська,9а», яка не відповідає його місцезнаходженню і офіційним топографічним джерелам і співпадає з адресою єдиного майнового комплексу, в якому розташовано політехнічний ліцей.)
До 1918 р. – орендований різними єврейськими навчальними закладами; З 1945 р. – краєзнавчий музей З 1971 р. обласне ДТСААФ
в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України
Двоповерховий будинок з підвальним поверхом по вул. Старовільській №13/13 споруджений на земельній ділянці Мошко Ланди (ця родина корінних житомирян у другій половині ХІХ ст. володіла в місті чотирма великими садибами) міщанинами Абрамом Юдковичем Карантом та Іцьком Кушнірським в 1900 р. як прибутковий будинок із обпаленої цегли. До більшовицького перевороту будинок орендувало єврейське жіноче училище (за іншими даними – ремісничі класи при Талмуд-торі). Потім, у 1918/19 рр. – Перша єврейська жіноча гімназія. З 1920-х рр. – різні технічні навчальні заклади, ТСОАвіаХім (потім –ДТСААФ). З 1945 р. тут діяв краєзнавчий музей. З 1972 р. будівлю передано ПТУ №6. Розпорядженням голови облдержадміністрації від 18 лютого 2000 р. №76 будівлю віднесено до пам’яток архітектури місцевого значення під №172.

Борису Тену пам’ятник
Пам’ятник визначному українському поету-перекладачу, жителю Житомира Борису Тену (М.В. Хомичевському)
Встановлено на честь визначного українського поета перекладача Бориса Тена, який жив, творив і помер у Житомирі. БОРИС ТЕН (Микола Хомичевський) (1897, с. Дермань, Рівненської обл. - 1983, Житомир), поет-перекладач, свящ. УАПЦ. Лауреат премії ім. Максима Рильського (1979), заслужений діяч польської культури (1977). 1921 у Житомирі висвячений в сан священика митрополитом Василем (Липківським). Засновник на Житомирщині ряду парафій Української автокефальної православної церкви. Від 1922 протоієрей (висвячаний архієпископом Степаном Орликом) УАПЦ. У 1924-28 - настоятель Київського Софійського собору, у 1928 році - настоятель храму Петра і Павла на Подолі. Був заступником голови президії Всеукраїнської православної церковної ради, співробітником редакції друкованого органу церкви - щомісячного журналу УАПЦ "Церква і життя", автором багатьох композицій церковного співу. 1929 заарештований, 1930 засуджений на 10 років ув'язнення. Покарання відбував на Далекому Сході. В концтаборі йому дозволили створити хор із в'язнів. Звільнений 1936. У 1937-41 - методист Будинку народної творчості у м. Калінін Росія, бо в Україні був "небажаним". З початком радянсько-німецької війни у 1941 мобілізований до лав Червоної Армії. На фронті потрапив в оточення та полон. Намагався втекти, перевезений в табір до Німеччини. 1945 звільнений і з того часу постійно проживав у Житомирі. З 1945 завліт облмуздрамтеатру. Упродовж 1951-55 викладав латинську мову в інституті іноземних мов, педінституті. Заснував хор "Льонок", очолював обласне літературне об'єднання. Перекладав твори Есхіла, Гете, Міцкевича, Шекспіра, Шіллера, Пушкіна. Понад 30-ти років працював над перекладом "Одіссеї" та "Іліади" Гомера. Володів українською, грецькою, латинською, польською, німецькою, французькою, російською і чеською мовами.
Тараса Шевченка вулиця, 105Б, Житомир, Україна

Каплиця Св. Станіслава. Дзвіниця.
Кладовищенська каплиця Св. Станіслава Єпіскопа і Мученика та дзвіниця при ній
За часів радянської не діяла і була напівзруйнована
РО “Курія Київсько-Житомирської дієцезії Римсько-Католицької Церкви в Україні”
Побудовано у 1841 – 1846 рр. з ініціативи каноніка Людвика Гнєвського на місці старої дерев’яної каплиці, спорудженої не раніше 1806 р.

Шевченку Т.Г., пам’ятник
м. Житомир, сквер на розі вулиць Великої Бердичівської та Шевченка
Пам’ятник видатному українському письменнику, художнику і громадському діячеві Тарасові Шевченку
Встановлено в пам’ять про Тараса Шевченка поруч з вулицею його імені і на згадку про те, Т.Г. Шевченко перебував у Житомирі у 1846 р. Щоб уникнути чергового арешту, друзі Т.Ш. організували йому експедицію по губерніям на теренах Правобережної України як співробітнику Київської археографічної експедиції з метою здійснення замальовок з натури історичних та архітектурних пам'яток. Зокрема, у Волинській губернії, її адміністративному центрі Житомирі, а також Бердичеві, Новограді-Волинському, с. Гульськ, Т.Ш. побував двічі (на шляху до Західної Волині і назад) в середині жовтня 1846, залишивши про це спогади в повісті "Прогулка не без удовольствия и морали".

Франку І.Я., пам’ятник
м. Житомир, вул. Велика Бердичівська, 40
Пам’ятник видатному українському письменнику І.Я. Франку
Повторно встановлено на кошти місцевого бюджету на місці пошкодженого під час автомобільної аварії пам’ятника І.Я. Франку із залученням коштів винуватця аварії
Велика Бердичівська вулиця, 40, Житомир, Україна

Будинок імператорського Російського Музичного Товариства (IPMO)

Велика Бердичівська 28

Пушкіну О.С., пам’ятник
Пам’ятник видатному російському поету Олекксандру Пушкіну
Територіальна громада міста Житомира , в особі Житомирської міської ради
Встановлено за кошти, зібрані серед інтелігенції Житомира на відзнаку 100-річчя від дня народження Олександра Пушкіна. Це перший публічний пам’ятник в історії Житомира, відкритий 26 травня 1899 року, що пережив на своєму віку багато подій (див. бібліографію). Упродовж цього часу змінювався благоустрій довколишньої еспланади, підходи до пам’ятьника і, навіть, матеріал його стилобату. Двічі бюст на постаменті демонтовували (1941–1946 та 1979).
Житомир, Україна

Королеву С.П. пам’ятник
м. Житомир, пл. Корольова, в центрі майдану
Пам’ятник видатному вченому, конструктору космічних систем, уродженцю Житомира С.П. Корольова
Встановлено для увічнення видатного вченого-конструктора космічних систем, уродженця Житомира академіка С.П. Корольова. КОРОЛЬОВ СЕРГІЙ Павлович (30.12.1906, Житомир - 14.01.1966, Москва). Вчений-українець, який відкрив людству дорогу до Космосу, основоположник практичної космонавтики. Академік та член Президії АН СРСР, двічі Герой соцпраці. Народився в сім'ї вчителя російської словесності Першої чоловічої гімназії Житомира. Після одеського профтехучилища, у 1924 вступив до Київської політехніки, в 1926 перевівся до МВТУ. Після закінчення працює на підприємствах авіаційної промисловості. У 1930 захищає дипломний проект легкомоторного літака. В 1931 очолює одну з перших в СРСР ракетних організацій. Керує будівництвом і польотними випробуваннями дослідних ракет. У 1933 призначається заступником начальника Реактивного Науково-дослідного Інституту (РНДІ). Конструює ракети, будує ракетоплан. У 1938 необгрунтовано репресований і засуджений на 10 років ув'язнення. Відбуває його на Колимі, в роки війни - в КБ-"шаражці". Після звільнення - в Німеччині в складі Техкомісії знайомиться з трофейною ракетною технікою. З 1946 року і до кінця життя - Головний Конструктор балістичних ракет дальньої дії, ракетно-космічних систем. Під керівництвом К. в 1957 запущений перший у світі штучний супутник Землі, в 1961 перший пілотований космічний корабель "Восток", підготовлений проект місячної транспортної системи Н-1. За ініціативою К. і під його керівництвом було здійснено запуск першого штучного супутника Землі і першого космонавта планети Юрія Гагаріна. Був представлений оргкомітетом Нобелівської премії до своєї нагороди, але засекреченого генія не хотіли видавати, і М.Хрущов сказав, що "конструктор космічних апаратів - весь радянський народ". Помер під час хірургічної операції в Москві. В Житомирі ім.'я С.П, Корольова увічнено в назві майдану, вулиці, провулка, району міста, Військового інституту. Встановлено три пам'ятники вченому-земляку.
Академіка Корольова майдан, Житомир, Україна